Odrastao sam s jednojajčanim bratom blizancem
koji je bio iznimno brižan.
Kad ste blizanac, postanete stručnjak
u prepoznavanju favoritizma.
Ako je njegov kolač bio barem malo veći od moga, imao sam pitanja.
Očito, nisam gladovao.
(Smijeh)
Kad sam postao psiholog, počeo sam primjećivati drugu vrstu favoritizma -
koliko više cijenimo tijelo od uma.
Proveo sam devet godina na sveučilištu radeći na doktoratu iz psihologije
i nemate pojma koliko ljudi pogleda moju posjetnicu i kaže:
"Oh, psiholog. Dakle, niste pravi liječnik."
Kao da bi to na njoj trebalo pisati.
(Smijeh)
Ovaj favoritizam tijela nad umom vidim posvuda.
Nedavno sam bio kod prijatelja
i njihov se petogodišnjak spremao na počinak.
Stajao je na stolici pored sudopera i prao zube,
iznenada se poskliznuo i ogrebao nogu o stolicu kad je pao.
Malo je plakao, ali kad se ustao,
popeo natrag na stolicu, uzeo je flaster iz kutije i stavio ga na ogrebotinu.
Ovaj dječak koji jedva zna svezati pertle
znao je da treba zaštititi ogrebotinu kako se ne bi inficirala
i da zube mora prati dvaput dnevno.
Svi znamo održavati fizičko zdravlje
i brinuti o zubnoj higijeni, zar ne?
Znali smo to već s pet godina.
Ali što znamo o održavanju psihičkog zdravlja?
Ništa.
Što učimo djecu o emocionalnoj higijeni?
Ništa.
Kako to da više vremena provedemo brinući se o zubima
nego o našim umovima?
Zašto nam je fizičko zdravlje toliko važnije
od psihičkog?
Češće podliježemo psihičkim ozljedama nego fizičkim;
ozljede poput neuspjeha, odbacivanja ili usamljenosti.
I one se mogu pogoršati ukoliko ih ignoriramo
i mogu dramatično utjecati na naše živote.
Iako postoje znanstveno dokazane tehnike
kojima možemo tretirati ovakve vrste psihičkih ozljeda,
mi to ne činimo.
Čak nam ni ne pada na pamet da bismo trebali.
"Oh, depresivan si?" "Nije to ništa, sve je to u tvojoj glavi!"
Možete li se zamisliti kako to govorite nekome sa slomljenom nogom:
"Prošeći malo, sve je to u tvojoj nozi!"
(Smijeh)
Vrijeme je da prevladamo jaz između fizičkog i psihičkog zdravlja.
Vrijeme je da ih više izjednačimo.
poput blizanaca.
Kad smo već kod toga, brat mi je isto psiholog.
Ni on nije pravi liječnik.
(Smijeh)
Nismo zajedno studirali.
Najteža stvar koju sam ikad napravio
bila je selidba preko Atlantika do New Yorka
kako bih dobio doktorat iz psihologije.
Tada smo bili razdvojeni po prvi puta
i bilo je to užasno teško za obojicu.
On je ostao među obitelji i prijateljima,
a ja sam bio sam u novoj zemlji.
Užasno smo si nedostajali,
ali međunarodni pozivi tada su bili užasno skupi
i mogli smo razgovarati samo pet minuta tjedno.
Kad nam je došao rođendan,
bio je to prvi koji nismo provodili zajedno.
Odlučili smo se razmetati i taj tjedan razgovarati 10 minuta.
Cijelo sam jutro šetkao po sobi čekajući njegov poziv --
čekao sam i čekao, ali telefon nije zazvonio.
S obzirom na vremensku razliku, pretpostavljao sam:
"Dobro, vani je s prijateljima, nazvat će kasnije."
Tada nije bilo mobitela.
Ali nije nazvao.
Počeo sam shvaćati da nakon 10 mjeseci odvojenosti
ja njemu više nisam nedostajao koliko je on meni nedostajao.
Znao sam da će nazvati ujutro,
ali to mi je bila jedna od najtužnijih i najduljih noći u životu.
Sljedećeg sam se jutra probudio,
pogledao telefon i shvatio da sam ga iskopčao
prešetavajući se po sobi dan prije.
Isteturao sam se iz kreveta,
uključio telefon i odmah je zazvonio.
Bio je to moj brat i bio je bijesan.
(Smijeh)
I njemu je to bila najduža i najtužnija noć u životu.
Pokušao sam mu objasniti što se dogodilo, no rekao je:
"Ne razumijem. Ako si vidio da ja ne zovem tebe,
zašto ti nisi nazvao mene?"
Bio je u pravu. Zašto ga nisam nazvao?
Tada nisam imao odgovor, ali danas ga imam.
Krajnje je jednostavan: usamljenost.
Usamljenost stvara duboku psihičku ranu,
ranu koja nam iskrivljava percepciju i muti razum.
Zahvaljujući njoj mislimo da našim bližnjima nije stalo do nas.
Zahvaljujući njoj bojimo se otvoriti ljudima
jer zašto biti žrtvom odbacivanja ili patnje
kad već patite više no što možete podnijeti?
Tada me morila ozbiljna usamljenost,
no bio sam okružen ljudima po cijele dane, pa mi nije ni palo na pamet.
Usamljenost se definira isključivo subjektivno.
Isključivo ovisi o tome osjećate li se
emocionalno ili društveno odvojeno od okoline.
A ja jesam.
Usamljenost se uvelike istražuje i sve je to zastrašujuće.
Usamljenost vas neće samo učiniti nesretnima - ubit će vas.
Ne šalim se.
Kronična usamljenost povećava izglede preuranjene smrti
za 14 posto.
Usamljenost uzrokuje povišen krvni tlak, povišen kolesterol.
Čak otežava funkcioniranje imunološkog sustava,
zbog čega ste ranjivi na svakakve bolesti.
Znanstvenici su zaključili
da kronična usamljenost nosi jednako značajan rizik
dugoročnom zdravlju i dugovječnosti kao i pušenje.
Sada se na cigarete stavljaju upozorenja: "Ovo vas može ubiti."
Usamljenost ne dolazi s tim upozorenjem.
Zato je važno dati prednost psihičkom zdravlju,
prakticirati emocionalnu higijenu.
Psihološku ranu ne možemo liječiti
ukoliko ne znamo da smo ozlijeđeni.
Usamljenost nije jedina psihološka rana
koja nam iskrivljava percepciju i obmanjuje nas.
To čini i neuspjeh.
Jednom sam posjetio vrtić
i vidio troje male djece kako se igraju s identičnim plastičnim igračkama.
Trebalo je gurnuti crveni gumb kako bi slatki psić iskočio.
Jedna je djevojčica pokušala vući i gurati ljubičasti gumb
i nakon toga samo je sjela i gledala kutiju dok joj je donja usnica drhtala.
Dječak pored nje sve je to vidio,
okrenuo se prema svojoj kutiji i rasplakao se bez da ju je uopće dodirnuo.
U međuvremenu je druga djevojčica isprobavala sve što je stigla
sve dok nije gurnula crveni gumb,
slatki psić iskočio, a ona ciknula od sreće.
Dakle, troje male djece s identičnim igračkama,
ali s iznimno drugačijim reakcijama na neuspjeh.
Prva dva djeteta bila su sposobna gurnuti crveni gumb.
U tome ih je spriječio jedino
njihov um koji ih je prevario rekavši im da oni to ne mogu.
Odrasli se također nerijetko daju ovako prevariti.
Svi mi imamo zadane postavke emocija i uvjerenja koje se aktiviraju
kadgod se susretnemo s frustracijama i preprekama.
Znate li kako vaš um reagira na neuspjeh?
Trebali biste.
Ukoliko vas um pokušava uvjeriti da nešto ne možete napraviti,
a vi mu povjerujete,
poput ona dva djeteta, počet ćete se osjećati bespomoćno
i prebrzo prestati pokušavati ili više uopće nećete ni pokušavati.
Tada ćete biti još uvjereniji da ne možete uspjeti.
Vidite, zato toliki ljudi ne koriste svoje prave potencijale.
Negdje usput, nekada je čak samo jedan neuspjeh
dovoljan da ih uvjeri da ne mogu uspjeti, a oni su u to povjerovali.
Jednom kada se uvjerimo u nešto, teško mijenjamo to mišljenje.
To sam kao tinejdžer naučio na teži način, sa svojim bratom.
Po noći smo se vozili s prijateljima mračnom cestom
i zaustavila nas je policija.
U kvartu se dogodila pljačka i tražili su sumnjivce.
Policajac je pristupio autu, bateriju uperio prema vozaču
pa prema mom bratu na mjestu suvozača, a onda i prema meni.
Razrogačio je oči i rekao:
"Gdje sam već vidio to lice?"
(Smijeh)
Rekoh: "Na mjestu suvozača."
(Smijeh)
Ali njemu to nije imalo nikakvog smisla.
Pomislio je da sam na drogama.
(Smijeh)
Izvukao me iz auta i počeo pretraživati,
poslao me do policijskog vozila
i tek kad se uvjerio da nemam dosje,
mogao sam mu pokazati da imam brata blizanca na mjestu suvozača.
Ali dok smo odlazili od njega, na faci mu je pisalo
da je bio uvjeren da sam se izvukao s nečim.
Teško nas je razuvjeriti kad se jednom uvjerimo u nešto.
Stoga je prirodno osjećati se demoralizirano i poraženo nakon neuspjeha.
Ali ne smijete si dozvoliti da se uvjerite u neuspjeh.
Morate se boriti s osjećajem bespomoćnosti,
uspostaviti kontrolu nad situacijom i
prekinuti ovaj začarani krug prije no što uopće počne.
Naši umovi i osjećaji
nisu pouzdani prijatelji kakvima ih smatramo.
Promjenjivog su raspoloženja:
u jednom trenutku mogu biti puni podrške, a u drugom krajnje neugodni.
Nekoć sam radio s jednom ženom
koja je nakon 20 godina braka i neugodnog razvoda
konačno bila spremna na prvi spoj.
Online je upoznala muškarca koji se činio kao dobar i uspješan čovjek
i što je najvažnije, doimao se zainteresirano za nju.
Bila je jako uzbuđena, kupila je novu haljinu
i našli su se na piću u ekskluzivnom njujorkškom baru.
Nakon 10 minuta čovjek se ustao i rekao:
"Nisam zainteresiran" i otišao.
Odbacivanje je užasno bolno.
Nije se mogla pomaknuti od boli. Samo je mogla nazvati prijateljicu.
Ovo joj je ona rekla: "Pa što očekuješ?
Imaš široke bokove i dosadna si.
Zašto bi tako zgodan i uspješan čovjek
izlazio s gubitnicom poput tebe?"
Šokantno je koliko prijatelji mogu biti okrutni, zar ne?
Bilo bi puno manje šokantno
da vam kažem da joj to nije rekla prijateljica.
To si je ona sama rekla.
Svi mi to činimo, pogotovo nakon što doživimo odbacivanje.
Svi mi počnemo razmišljati o svim našim manama i nedostatcima,
o onome što bismo željeli ili ne željeli biti.
Vrijeđamo sami sebe.
Možda ne tako grubo, ali svi to činimo.
Čudno da to radimo kad nam je samopouzdanje već povrijeđeno.
Zašto ga želimo još ozbiljnije oštetiti?
Ne bismo namjerno pogoršali fizičku ozljedu.
Kada biste porezali ruku, ne biste si iznenada rekli:
"E, da! Uzet ću nož da vidim koliko se duboko mogu zarezati!"
A stalno to činimo sa psihičkim ozljedama.
Zašto? Zbog loše emocionalne higijene.
Zato što ne dajemo prednost psihičkom zdravlju.
Iz brojnih smo studija naučili da kada nam je samopouzdanje niže,
podložniji smo stresu i anksioznosti,
neuspjesi i odbacivanja su bolniji i trebamo više vremena za oporavak.
Kada vas netko odbije, prvo biste trebali
oživjeti svoje samopouzdanje, a ne ga iscijediti kao limun.
Kad emocionalno patite,
pružite si suosjećanje koje očekujete od pravog prijatelja.
Moramo prepoznati svoje nezdrave psihološke navike i promijeniti ih.
Jedna od najnezdravijih i najučestalijih jest preživanje.
Preživati znači neprestano prežvakivati.
Kad se šef izviče na vas ili profesor napravi budalu od vas pred svima,
kad se ozbiljno posvađate s prijateljem
i danima ne možete prestati razmišljati o tome,
nekada čak i tjednima.
Mozganje o potresnim događajima lako može prerasti u naviku,
i to skupu.
Kada toliko vremena provodite usredotočeni na uznemirujuće i negativne misli,
podložniji ste riziku
obolijevanja od kliničke depresije, alkoholizma, poremećaja hranjenja,
pa čak i kardiovaskularnih bolesti.
Nagon za mozganjem može se činiti iznimno snažnim i važnim,
pa je teško prekinuti tu naviku.
Znam to jer sam i sam prije malo više od godinu dana
razvio tu naviku.
Naime, bratu blizancu dijagnosticiran je stadij III NHL-a.
Njegov je rak bio iznimno agresivan.
Tumori su mu bili vidljivi na tijelu.
Morao je započeti intenzivnu kemoterapiju.
Nisam mogao prestati razmišljati o tome što on proživljava.
Niti o tome koliko pati,
iako se on nije baš nijednom požalio.
Imao je nevjerojatno pozitivan stav.
Psihičko zdravlje mu je bilo fantastično.
Ja sam bio fizički zdrav, a psihički u kaosu.
Ali znao sam što mi je činiti.
Studije nam govore da je čak i dvominutna distrakcija dovoljna
da u tom trenutku prekine nagon za mozganjem.
Svaki puta kad bih iskusio zabrinjavajuću, uznemirujuću, negativnu misao,
natjerao sam se da razmišljam o nečemu drugom dok nagon ne prođe.
Tijekom tjedan dana perspektiva mi se potpuno promijenila
i postala pozitivnija i bio sam pun nade.
Nakon devet tjedana kemoterapije brat mi je išao na CT
i ja sam bio uz njega kad je dobio rezultate.
Svi su tumori nestali.
Čekale su ga još tri runde kemoterapije,
ali znali smo da će se oporaviti.
Ovo je uslikano prije dva tjedna.
Pokrenete li se kad ste usamljeni,
promijenite li svoje reakcije na neuspjeh,
zaštite li svoje samopouzdanje,
borite li se s negativnim mislima,
nećete samo zaliječiti psihičke rane,
već ćete izgraditi emocionalnu otpornost i napredovat ćete.
Prije sto godina ljudi su počeli paziti na osobnu higijenu
i životni je vijek porastao za 50 posto
u tek nekoliko desetljeća.
Vjerujem da bi kvaliteta naših života mogla jednako drastično porasti
kada bismo počeli prakticirati emocionalnu higijenu.
Možete li zamisliti svijet
u kojemu bi svi bili psihički zdraviji?
Svijet u kojemu bi bilo manje usamljenosti i depresije?
Svijet u kojemu bi ljudi znali prevladati neuspjeh?
U kojemu bi bili zadovoljniji sobom i osjećali se osnaženije?
U kojemu bi bili sretniji i ispunjeniji?
Ja mogu jer je to svijet u kakvom želim živjeti
i svijet u kojem i moj brat želi živjeti.
Ukoliko se samo informirate i promijenite nekoliko navika,
to je svijet u kojemu svi možemo živjeti.
Puno vam hvala.
(Pljesak)