Hoću da razmislite
o trećoj reči koja je ikada izgovorena
u vezi vas,
ili ako ste se porađali,
o osobi koju ste rodili.
Možete je promrmljati ako hoćete
ili je naglas izgovoriti.
To je, prve dve su bile: "Dobili ste..."
Ukazuje vam da
se bavim i pitanjima gde
nema pouzdanosti da li je neko devojčica ili dečak,
tako da je mešovit odgovor bio vrlo prikladan.
Naravno, danas odgovor često dolazi
ne na rođenju već na ultrazvuku,
osim ukoliko potencijalni roditelji odaberu
da budu iznenađeni kao što smo mi bili.
Ali želim da razmislite o tome šta je to
što dovodi do te izjave
treće reči,
jer treća reč
je opis vašeg pola,
i time podrazumevam,
nastala od opisa vaših genitalija.
Kao pedijatar endokrinolog,
bio sam veoma, veoma uključen,
i donekle još uvek jesam,
u slučajevima u kojima
postoji nesklad
spoljašnjosti
ili između spoljašnjosti i unutrašnjosti,
i bukvalno moramo da otkrijemo
koji je opis vašeg pola.
Ali ne postoji ništa što je definišuće
u vreme rođenja
što bi vas odredilo,
a kada govorim o određivanju,
govorim o vašoj seksualnoj orijentaciji.
Ne kažemo: "Dobili ste gej sina."
"Devojčicu lezbejku."
Te okolnosti se ne određuju
do druge decenije života.
Niti određuju vaš pol,
koji, kao različit u odnosu na vaš anatomski pol,
opisuje vaš self-koncept.
Da li vidite sebe
kao muškarca ili ženu
ili negde između u spektrumu?
To se nekada javlja
u prvoj deceniji života,
ali može biti vrlo zbunjujuće za roditelje
jer je prilično normativno
da se deca poigravaju međupolnim igrama i načinima,
i zapravo postoje studije koje pokazuju
da čak 80 procenata dece
koja se ponašaju na taj način
neće nastojati da budu
suprotnog pola
u vreme otpočinjanja puberteta.
Ali u vreme kada pubertet počne,
to znači između uzrasta od 10 do 12 godina kod devojčica,
12 do 14 kod dečaka,
sa grudima koje pupe
ili dva do tri puta uvećanja gonada
u slučaju genetskih muškaraca,
do te određene tačke, dete koje kaže
da je u apsolutno pogrešnom telu
će gotovo sigurno biti transpolno
i izuzetno je malo verovatno da će promeniti ta osećanja,
bez obzira na to koliko pokušava reparativnu terapiju
ili bilo koju drugu neprijatnu stvar.
Ovo je relativno retko,
tako da sam imao relativno malo ličnog iskustva sa ovim,
i moje iskustvo je bilo tipičnije
samo zato što sam imao adolescentsku kliniku.
I video sam nekoga sa 24 godine,
prošao Harvard, genetski žensko,
prošao Harvard sa tri muška cimera
koji su znali celu priču,
beležnik koji je uvek unosio njegovo ime
na listi kursa kao muško ime,
i došao kod mene nakon diplomiranja govoreći: "Pomozite mi.
Znam da znate puno o endokrinologiji."
I zaista sam lečio mnogo ljudi
koji su rođeni bez gonada.
To nije bila nuklearna fizika.
Ali sam se nagodio sa njim:
Lečiću te ako me naučiš.
I tako me je naučio.
Kakvu sam samo edukaciju dobio
brinući o svim članovima
njegove grupe podrške.
A onda sam se zaista zbunio,
jer sam mislio da je relativno lako u tim godinama
jednostavno dati ljudima hormone
pola u kome su se afirmisali,
ali onda se moj pacijent venčao,
i venčao se sa ženom
koja je rođena kao muškarac,
venčala se kao muškarac, imala dva deteta,
zatim prošla kroz prelazak u ženu,
i sada je ova zanosna žena
bila vezana za mog muškog pacijenta,
u stvari, oni su se zakonski venčali jer su se pojavili
kao muškarac i žena, i ko bi rekao?
Zar ne? (Smeh)
I dok sam bio zauzet u vezi:
da li je ovo manje-više gej?
Da li je manje-više strejt?
Pomešao sam seksualnu orijentaciju
sa polnim identitetom.
Pacijent mi je rekao:
"Vidi, vidi, vidi.
Ako prosto ovako razmišljaš, shvatićeš kako treba:
seksualna orijentacija je sa kim ideš u krevet;
polni identitet je kakav ideš u krevet."
I naknadno sam naučio od mnogo odraslih -
zbrinuo sam oko 200 odraslih -
naučio sam od njih
da ako ne gledam, ne gvirim ko je
njihov partner u čekaonici,
nikada neću moći da pogodim
bolje od čiste slučajnosti
da li su gej, strejt, bi,
ili aseksualni u svom afirmisanom polu.
Drugim rečima,
jedno nije imalo apsolutno nikakve veze
sa drugim.
I podaci to pokazuju.
Dok sam se starao o 200 odraslih osoba,
smatrao sam to izuzetno bolnim.
Ovi ljudi - mnogi od njih
su morali da da odustanu od mnogo toga u svojim životima.
Dešavalo se da ih roditelji odbace,
braća i sestre, sopstvena deca,
zatim bi im njihov bračni partner pred razvodom
zabranio da viđaju decu.
Bilo je užasno, ali zašto su to činili
u 40-im i 50-im godinama?
Jer su osećali da moraju da se afirmišu
da se ne bi ubili.
I zaista, stopa samoubistava
među transrodnim ljudima bez primljenog tretmana
je među najvišima na svetu.
Šta činiti?
Bio sam zaintrigiran otišavši na konferenciju
u Holandiji, gde su stručnjaci za ovo,
i video sam vrlo neobičnu stvar.
Lečili su adolescente
nakon što su im zadali najintenzivnije
psihometrijske testove pola,
i lečili su ih blokiranjem
puberteta koji nisu želeli.
Jer u suštini, deca slično izgledaju,
svaki pol, dok ne prođu kroz pubertet,
u kom trenutku, ako mislite da ste pogrešnog pola,
osećate se kao Pinokio koji se pretvara u magarca.
Fantazija koju ste imali da će se vaše telo promeniti
i da ćete postati ono što želite u pubertetu
zapravo se poništava pubertetom.
I raspadaju se.
Zato odlaganje puberteta -
zašto odlaganje? Ne možete im prosto dati
suprotne hormone tako mladima.
Završiće zakržljali rastom,
i zar mislite da možete imati smisleni razgovor
o efektima takvog tretmana na plodnost
sa devojčicom od 10 godina, dečakom od 12 godina?
Zato ovo kupuje vreme u dijagnostičkom procesu
na četiri ili pet godina
tako da mogu da reše problem,
mogu da obave dosta testiranja,
mogu da žive bez osećaja da njihova tela
beže od njih.
A zatim, u programu koji nazivaju 12-16-18,
oko 12. godine daju blokirajuće hormone,
u 16. godini ponovo testiraju,
budu prekvalifikovani.
Setite se, blokirajući hormoni se mogu preinačiti,
ali kada date hormone suprotnog pola,
počinju da rastu grudi i dlake na licu
i glas, u zavisnosti od toga šta koristite,
i ti efekti su trajni
ili zahtevaju hirurgiju za otklanjanje
ili elektrolizu,
a nikada ne možete zaista uticati na glas.
Tako da je ovo ozbiljno, to se tiče osobe od 15, 16 godina.
A zatim u 18. godini, postaju podesni za operaciju,
i dok nema dobre operacije za pretvaranje ženskih genitalija u muške,
operacija muškarca u ženu zna prevariti ginekologe.
Toliko dobro može biti.
Posmatrao sam kako su pacijenti,
i posmatrao sam pacijente koji su izgledali kao bilo ko drugi,
osim što im je odložen pubertet.
Ali čim bi im dali hormone
u skladu sa polom u kome se afirmišu,
izgledali su prelepo.
Izgledaju normalno. Imali su normalnu visinu.
Nikada ne biste bili u stanju da ih uočite
u gomili.
Tako da sam u tom trenutku odlučio da ću raditi ovo.
Ovde zaista domen
pedijatrijske endokrinologije dolazi do izražaja,
jer zapravo, ako ćete se baviti
decom uzrasta 10-12, 10-14 godina,
to je pedijatrijska endokrinologija.
Izveo sam nekoliko klinaca,
a to je sada postalo standard lečenja,
i Dečija bolnica ga je podržala.
Mojim pokazivanjem dece pre i posle,
ljudi koji nikada nisu primili tretman
i ljudi koji su želeli da dobiju tretman,
i slike Holanđana,
prišli su mi i rekli:
"Moraš nešto da učiniš za ovu decu."
Pa gde su ta deca bila ranije?
Bila su tamo negde i patila, tamo su bila.
Tako smo započeli program 2007. godine.
Postao je prvi program te vrste -
ali je zapravo kao holandski -
u Severnoj Americi.
I od tada, imamo 160 pacijenata.
Da li su došli iz Avganistana? Ne.
Došli su, 75 procenata je došlo
sa udaljenosti do 240 km od Bostona.
A neki su došli iz Engleske.
Džeki je bila zlostavljana u Midlendsu, u Engleskoj.
Imala je 12 godina tamo,
živela je kao devojčica
ali su je prebijali.
Bio je to horor.
Morali su da je školuju kod kuće.
A razlog zbog kojeg su Britanci dolazili je taj
što oni ne pružaju tretman nikome
ispod uzrasta od 16 godina,
što znači da su ih osudili
na telo odrasle osobe, bez obzira na to šta se dogodi,
čak i ako su ih dobro testirali.
Džeki je, povrh svega,
usled obeležja skeleta,
predodređena da bude visoka 196 cm.
A ipak, upravo je otpočela
muški pubertet.
Uradio sam nešto malčice inovativno,
jer poznajem hormone,
i znam da je estrogen mnogo delotvorniji
u zatvaranju epifiza, ploča rasta,
i zaustavljanju rasta, od testosterona.
Zato smo blokirali njen testosteron
blokirajućim hormonom,
ali smo dodali estrogen, ne u 16. godini, već u 13.
I evo nje ovde u 16. godini, sa leve strane.
Na svoj 16. rođendan, otišla je u Tajland,
gde će obaviti plastičnu operaciju genitalija.
Sada to rade sa 18 godina.
I na kraju je dostigla 180 cm,
štaviše, ima grudi normalne veličine,
jer blokiranjem testosterona,
svaki naš pacijent
ima grudi normalne veličine
ako dođu kod nas u odgovarajućem uzrastu, ne previše kasno.
A evo nje skroz na desnoj strani.
Izašla je u javnost,
polufinalista u izboru za Mis Engleske.
Sudije su debatovale o tome da li to može tako.
Da li mogu da je proglase -
a jedan od njih se našalio, rekli su mi:
"Ali ona ima više prirodnosti
od polovine ostalih učesnica."
(Smeh)
Neke od njih su malo preuređene,
ali to je sve njena DNK.
I postala je izuzetna govornica.
Ponuđeni su joj ugovori kao modelu,
u tom trenutku me je zadirkivala, rekla je:
"Znaš, možda bih imala veće šanse
kao model da si učinio da imam 196 cm."
Pa sad vi vidite. (Smeh)
Ova slika, po meni, sve govori.
Stvarno sve govori.
Ovo su Nikol i brat Džonas,
identični dečaci blizanci,
i dokazano identični,
gde se Nikol afirmisala
kao devojčica na ranom uzrastu od tri godine.
U sedmoj godini, promenili su njeno ime,
i došli kod mene na samom početku
muškog puberteta.
Možete da zamislite posmatrajući Džonas
sa svega 14 godina da muški pubertet
rano dolazi u ovoj porodici,
jer on izgleda više kao da ima 16 godina,
ali to još više ističe poentu
zašto morate biti svesni toga
gde se pacijent nalazi.
Nikol je obavila pubertetsku blokadu ovde,
a Džonas će upravo - biološka kontrola.
Ovako bi Nikol izgledala
da nismo uradili ono što smo uradili.
On ima izraženu Adamovu jabučicu.
Ima četvrtaste kosti lica, brkove,
i možete videti da postoji razlika u visini
jer je prošao kroz
ubrzani rast kroz koji ona neće.
Nikol je sada na estrogenu.
Ima pomalo oblina.
Ova porodica je išla u Belu kuću prošlog proleća
zbog njihovog rada
na preokretu antidiskriminacije,
postojao je predlog zakona koji bi sprečavao
prava transrodnih ljudi u Mejnu
da koriste javna kupatila,
i izgledalo je da će ovaj predlog proći,
a to bi bilo problem,
ali je Nikol lično išla kod svakog zakonodavca u Mejnu
i rekla: "Mogu ovo.
Ako me vide, razumeće
zašto nisam pretnja u ženskom toaletu,
ali mogu biti ugrožena u muškom toaletu."
I tada su konačno shvatili.
Kuda odavde?
Pa, još uvek ima stvari koje treba uraditi
u vezi antidiskriminacije.
Samo 17 država imaju
antidiskriminacioni zakon
protiv diskriminacije stanovanja,
zapošljavanja, javnih usluga,
samo 17 država, a pet od njih su u Novoj Engleskoj.
Potrebni su nam jeftiniji lekovi.
Koštaju čitavo bogatstvo.
I moramo da uklonimo ovo stanje
iz DSM-a.
To je psihijatrijski poremećaj isto koliko je i
biti gej i lezbejka,
a to je ukinuto 1973,
i ceo svet se promenio.
Ovo neće da poremeti ničiji budžet.
Ovo nije toliko učestalo.
Ali rizici od nečinjenja ničega za njih
stavljaju ne samo sve njih pod rizik
od gubitka života zbog samoubistva,
već takođe govori nešto o tome
da li smo zaista inkluzivno društvo.
Hvala vam.
(Aplauz)