Imaginați-vă fursecuri călduțe, lipicioase,
bomboane crocante,
prăjituri moi,
cornete pline cu înghețată.
Salivați?
Poftiți după desert?
De ce?
Ce se întâmplă în creier
de ne face să rezistăm atât de greu la dulce?
Zaharuri e termenul general
folosit pentru a descrie o clasă de molecule
numite carbohidrați,
din multe mâncăruri și băuturi.
Verificați etichetele dulciurilor pe care le cumpărați.
Glucoza,
fructoza,
zaharoza,
maltoza,
lactoza,
dextroza,
și amidonul
sunt toate tipuri de zaharuri.
La fel și siropul de porumb cu conținut ridicat de fructoză,
sucul de fructe,
zahărul brun,
și mierea.
Zahărul nu e numai în bomboane și deserturi,
e adăugat și în sucul de roșii,
iaurt,
fructe deshidratate,
apa cu arome
sau batoanele de musli.
Zaharurile sunt peste tot
și e important să înțelegem
cum afectează creierul.
Ce se întâmplă când zahărul ajunge pe limbă?
Te face consumul unei cantități mici de zahăr
să-ți dorești mai mult?
Iei o înghițitură de cereale.
Glucidele conținute
activează receptorii gustului dulce,
parte a papilelor gustative de pe limbă.
Acești receptori trimit un semnal la trunchiul cerebral,
și de aici se ramifică
în multe zone din creier,
cortexul cerebral fiind una din ele.
Gusturile sunt procesate
de zone diferite ale cortexului cerebral:
amar,
sărat,
umami,
și, în cazul nostru, dulce.
De aici, semnalul activează
sistemul de plăcere al creierului.
Acest sistem e alcătuit dintr-o serie
de căi electrice și chimice
din câteva zone diferite ale creierului.
E o rețea complicată,
dar răspunde la o singură întrebare subconștientă:
să fac asta din nou?
Acel sentiment călduț, neclar pe care îl ai când guști
prăjitura cu ciocolată a bunicii?
Acela e sistemul de plăcere care spune:
„Mmm, da!”
Și nu e activat doar de mâncare.
Socializarea,
comportamentul sexual,
și drogurile
sunt doar câteva exemple
de lucruri sau experiențe
care activează sistemul de recompensare.
Dar supra-activarea acestui sistem
declanșează o serie de evenimente nefericite:
pierderea controlului,
pofta,
toleranța crescută la zahăr.
Să ne întoarcem la înghițitura de cereale.
„Călătorește” până în stomac
și în cele din urmă în intestine.
Și apoi?
Sunt receptori ai zahărului și acolo.
Nu sunt papile gustative,
dar trimit semnale,
transmițându-i creierului că ești sătul
sau că organismul ar trebui să producă mai multă insulină
ca să anihileze zahărul consumat în plus.
Moneda de schimb
a sistemului de recompensare e dopamina,
o substanță chimică sau un neurotransmițător important.
Sunt mulți receptori ai dopaminei în creier,
dar nu sunt distribuiți în mod egal.
Anumite zone conțin grupuri dense de receptori,
iar aceste „puncte fierbinți” de dopamină
fac parte din sistemul de plăcere.
Droguri precum alcoolul,
nicotina,
sau heroina
produc dopamină în exces,
făcându-i pe unii să caute constant acea senzație,
cu alte cuvinte, să fie dependenți.
Zahărul mai face ca dopamina să fie eliberată,
deși nu atât de violent ca în cazul drogurilor.
Iar zahărul e rar printre mâncărurile care induc dopamina.
Broccoli, de exemplu, nu are niciun efect,
ceea ce explică probabil
de ce e greu să-i faci pe copii să-și mănânce legumele.
Vorbind de mâncare sănătoasă,
să spunem că vă e foame
și decideți să aveți o masă echilibrată.
Nivelul de dopamină va ajunge la maxim
în aceste „puncte fierbinți” din sistem.
Dar dacă mănânci aceeași mâncare mai multe zile la rând,
nivelul de dopamină va crește tot mai puțin,
”aplatizându-se” în cele din urmă
pentru că atunci când e vorba de mâncare,
creierul a evoluat să dea o atenție sporită
gusturilor noi sau diferite.
De ce?
Două motive:
în primul rând, pentru a detecta mâncarea stricată,
și doi, cu cât hrana e mai variată
avem mai multe șanse
să ingerăm toți nutrienții de care avem nevoie.
Pentru a menține această varietate,
trebuie să recunoaștem o mâncare nouă,
și, mai important,
trebuie să vrem să continuăm să mâncăm ceva nou.
De aceea nivelul de dopamină se „aplatizează”
când mâncarea devine plictisitoare.
Înapoi la acea mâncare acum.
Ce se întâmplă dacă în locul
unui fel de mâncare sănătos
consumați mâncare bogată în zahăr?
Dacă mănânci zahăr rar
sau nu consumi mult deodată,
efectul e similar cu cel al unei mese echilibrate.
Dar dacă mănânci prea mult,
răspunsul de dopamină nu se aplatizează.
Cu alte cuvinte, a consuma mult zahăr
va continua să fie resimțit ca o recompensă.
În acest fel, zahărul se comportă cam ca un drog.
E un motiv pentru care oamenii par să fie dependenți
de mâncarea dulce.
Gândiți-vă, așadar, la toate tipurile de zahăr.
Fiecare e unic,
dar de fiecare dată când orice tip de zahăr e consumat,
pornește un efect domino în creier,
producând o senzație de recompensă.
Prea mult, prea des,
iar lucrurile pot ajunge la suprasaturație.
Deci, da, consumul în exces de zahăr
are asupra creierului efecte care dau dependență,
dar puțină prăjitură din când în când nu face rău nimănui.