דמיינו עוגיות חמות ורכות,
סוכריות קראנצ'יות,
עוגות קטיפתיות,
חרוטי ואפל ממולאים גלידה.
האם הפה שלכם מרייר?
האם אתם משתוקקים לקינוח?
למה?
מה קורה במוח
שהופך מזונות סוכריים לכאלה שכל כך קשה לעמוד בפניהם?
סוכר הוא מושג כללי
המשמש לתיאור סוג של מולקולות
שנקראות פחמימות,
והם נמצאות במגוון רחב של סוגי אוכל ושתיה.
רק בידקו את התוויות של מוצרים מתוקים שאתם קונים.
גלוקוז,
פרוקטוז,
סוכרוז,
מלטוז,
לקטוז,
דקסטרוז,
ועמילן
הם צורות של סוכר.
כך גם סירופ תירס עתיר פרוקטוז,
מיץ פירות,
סוכר גולמי,
ודבש.
וסוכר הוא לא רק בסוכריות וקינוחים,
הוא גם מוסף לרסק עגבניות,
יוגורט,
פירות מיובשים,
משקאות ממותקים,
וחטיפי גרנולה.
מאחר וסוכר נמצא בכל מקום,
זה חשוב להבין
איך הוא משפיע על המוח שלנו.
מה קורה כשסוכר מגיע ללשון שלכם?
והאם אכילת מעט סוכר
יכולה לגרום לכם לרצות יותר?
אתם לוקחים ביס מהדגנים שלכם.
הסוכר שהם מכילים
מפעיל את קולטני הטעם המתוק,
חלק מפקעיות הטעם על הלשון.
הקולטנים האלה שולחים אותות לגזע המוח,
ומשם, הם מתפצלים
להרבה אזורים של המוח הקדמי,
אחד מהם הוא קליפת המוח.
חלקים שונים של קליפת המוח
מעבדים טעמים שונים:
מר,
מלוח,
אוממי,
ובמקרה שלנו, מתוק.
מכאן, האות מפעיל
את מערכת התגמול של המוח.
מערכת התגמול של המוח היא סדרה
של דרכים חשמליות וכימיות
ברחבי כמה אזורים שונים של המוח.
זו רשת מורכבת,
אבל היא עוזרת לענות על שאלה אחת תת הכרתית:
האם אני צריך לעשות את זה שוב?
ההרגשה החמה והנעימה הזו שאתם מקבלים
כשאתם טועמים את עוגת השוקולד של סבתא?
זו מערכת התגמול שלכם אומרת,
"ממממ, כן!"
וזה לא מופעל רק על ידי אוכל.
להיות בחברה,
התנהגות מינית,
וסמים
הם רק כמה דוגמאות
של דברים וחוויות
שגם מפעילים את מערכת התגמול.
אבל הפעלת יתר של מערכת התגמול
מתחילה סדרה של ארועים מצערים:
אובדן שליטה,
תשוקה,
ותנגודת גבוהה יותר לסוכר.
בואו נחזור לכף הדגנים.
היא נעה לתוך הקיבה שלנו
ולבסוף לתוך המעיים.
ונחשו מה?
יש קולטני סוכר גם פה.
הם לא בלוטות טעם,
אבל הם כן שולחים אותות
שאומרים למוח שלכם שאתם מלאים
או שהגוף שלכם צריך ליצור יותר אינסולין
כדי להתמודד עם תוספת הסוכר שאתם אוכלים.
המטבע העיקרי
של מערכת התגמול שלנו הוא דופמין,
כימיקל חשוב או ניורוטרנסמיטר.
יש הרבה קולטני דופמין במוח הקדמי שלנו,
אבל הם לא מפוזרים באופן שווה.
אזורים מסויימים מכילים אשכולות דחוסים של קולטנים,
והאזורים החמים האלה של דופמין
הם חלק ממערכת התגמול שלנו.
סמים כמו אלכוהול,
ניקוטין,
או הרואין
שולחים דופמין להילוך יתר,
מה שמוביל כמה אנשים לחפש בלי הפסק את ההיי הזה,
במילים אחרות להיות מכור.
סוכר גם גורם לשחרור דופמין,
למרות שלא באופן חזק כמו סמים.
וסוכר הוא אחד מהמזונות מעוררי הדופמין.
לברוקולי, לדוגמה, אין שום השפעה,
מה שכנראה מסביר
למה זה כל כך קשה לגרום לילדים לאכול את הירקות שלהם.
ואם מדברים על מאכלים בריאים,
בואו נגיד שאתם רעבים
ומחליטים לאכול ארוחה מאוזנת.
אתם עושים זאת, ורמות הדופמין מזנקות
באזורים החמים של מערכת התגמול.
אבל אם אתם אוכלים את אותה המנה הרבה ימים ברציפות,
רמות הדופמין יזנקו פחות ופחות,
עד שלבסוף יתאזנו.
זה בגלל שכשזה נוגע למזון,
המוח התפתח לשים לב
לטעמים חדשים ושונים.
למה?
שתי סיבות:
ראשית, כדי לזהות מאכלים שהתקלקלו.
ושנית, מפני שכמה שיש יותר גיוון
בתזונה שלנו,
הסיכון גדל
לקבל את החומרים המזינים שאנחנו צריכים.
כדי לשמור על הגיוון,
אנחנו צריכים להיות מסוגלים להכיר כלי חדש,
וחשוב יותר,
אנחנו צריכים לרצות להמשיך לאכול מזונות חדשים.
ולכן רמות הדופמין יורדות
כשאוכל נעשה משעמם.
עכשיו, חזרה לארוחה ההיא.
מה קורה אם במקום
ארוחה מזינה ומאוזנת,
אתם אוכלים מזונות עשירים בסוכר?
אם אתם אוכלים סוכר באופן נדיר
או לא אוכלים הרבה כל פעם,
ההשפעה דומה לזו של ארוחה מאוזנת.
אבל אם אתם אוכלים יותר מדי,
תגובת הדופמין לא מתאזנת.
במילים אחרות, אכילת הרבה סוכר
תמשיך להרגיש מתגמלת.
בדרך זו, סוכר מתנהג מעט כמו סמים.
זו סיבה אחת שאנשים מתמכרים
למזונות מתוקים.
אז חשבו שוב על כל סוגי הסוכר.
כל אחד הוא יחודי,
אבל כל פעם שסוכר כלשהו נצרך,
הוא מניע אפקט דומינו במוח
שמצית תחושה מתגמלת.
יותר מדי, הרבה מדי,
ודברים יכולים לעבור להילוך יתר.
אז, כן, צריכת יתר של סוכר
יכולה להפעיל אפקט התמכרותי במוח,
אבל חתיכת עוגה מדי פעם לא תזיק.