Imagineu-vos galetes calentones, enganxoses
dolços cruixents, pastissos com de vellut
cucurutxos amb gelat.
Se us fa la boca aigua?
Teniu ganes de postres?
Per què?
Què passa al cervell perquè sigui difícil resistir el menjar ensucrat?
El sucre és un terme general per descriure una classe de molècules
anomenades carbohidrats
i es troba a una gran varietat de menjars i begudes.
Només cal llegir les etiquetes dels productes dolços que comprem.
Glucosa, fructosa, sucrosa,
maltosa, lactosa, dextrosa i midó
tot són tipus de sucre.
També té molta fructosa el xarop de blat,
els sucs de fruita, el sucre cru i la mel.
I no només hi ha sucre als dolços i postres
també n'hi ha a la salsa de tomàquet,
al iogurt, fruita dessecada, aigües amb sabors i barres de cereals.
Com que el sucre és a tot arreu és important saber
com afecta al cervell.
Què passa quan el sucre toca la llengua?
Menjar una mica de sucre fa que en desitgis més?
Agafa una mica de cereals.
El sucre que conté activa els receptors del sabor dolç
part de les papil·les gustatives de la llengua.
Aquests receptors envien un senyal al tronc de l'encèfal
i des d'allà arriba a moltes àrees del prosencèfal,
una d'elles és el còrtex cerebral.
Les diferents parts del còrtex processen els diversos gustos:
amarg, salat, umami.
i, en el nostre cas, dolç.
Des d'aquí el senyal activa el sistema de recompensa del cervell.
Aquest sistema de recompensa és una sèrie de vies elèctriques i químiques
a través de moltes regions diferents del cervell.
És una xarxa complicada
però ajuda a respondre una sola pregunta subconscient:
hauria de tornar a fer-ho?
Aquest sentiment calentó, difús quan mengem el pastís de l'àvia?
Això és el sistema de recompensa dient:
"Mmm, sí!".
I no només s'activa amb el menjar.
Socialitzar, la conducta sexual i les drogues
són exemples de coses i experiències
que també activen el sistema de recompensa.
Però sobreactivar-lo posa en marxa una sèrie de coses desafortunades:
pèrdua de control, antull i major tolerància al sucre.
Tornem a la mica de cereals.
Viatja cap a l'estómac i potser cap a l'intestí.
I sabeu què?
Aquí també hi ha receptors de sucre.
No són papil·les gustatives però sí envien senyals
dient al cervell que estàs tip
o que el cos ha de produir més insulina
per processar el sucre extra que mengem.
La divisa principal del sistema de recompensa és la dopamina,
un químic o neurotransmissor important.
Hi ha molts receptors de dopamina al prosencèfal,
però no estan distribuïts de manera igual.
Certes àrees contenen grups densos de receptors
i aquests punts conflictius de dopamina són una part del sistema de recompensa.
Drogues com l'alcohol, la nicotina o l'heroïna
envien dopamina ràpidament
i això causa voler tornar a sentir l'estímul.
en altres paraules, ser addicte.
El sucre també fa que es segregui dopamina
però no és tan violent com les drogues.
I el sucre és escàs entre el menjar que indueix la dopamina.
El bròquil, per exemple, no té efectes
per això segurament
és tan difícil que els nens mengin verdures.
Parlant de menjar saludable,
posem que tenim gana i decidim menjar un àpat equilibrat.
Ho fem i els nivells de dopamina pugen als punts conflictius.
Però si mengem el mateix plat molts dies seguits
els nivells de dopamina baixaran fins a estancar-se.
Això és perquè amb el menjar,
el cervell desenvolupa una atenció especial per sabors nous o diferents.
Per què?
Per dues raons:
Primer, per detectar si el menjar no està bé.
I segon, perquè com més varietat a la nostra dieta,
més probable és que tinguem tots els nutrients que necessitem.
Per mantenir la varietat
hem de saber reconèixer un menjar nou
i el que és més important, hem de voler seguir menjant coses noves.
I per això els nivells de dopamina baixen quan el menjar és avorrit.
Ara, tornem a l'àpat.
Què passa si en comptes d'un plat sa i equilibrat
en mengem un de ric en sucres?
Si rarament mengem sucre o no en mengem massa
l'efecte és similar al del menjar equilibrat.
Però si en mengem massa, la resposta de dopamina no s'estanca.
És a dir, menjar molt de sucre continuarà sent com una recompensa.
Així, el sucre es comporta una mica com una droga.
És una de les raons perquè sembla que la gent hi està enganxada.
Pensem en tots els diferents tipus de sucre.
Cadascun és diferent però cada cop que se'n consumeix un
posa en marxa l'efecte dòmino al cervell que provoca un sentiment de recompensa.
Massa, massa sovint, i les coses poden anar molt ràpid.
Sí, consumir massa sucre pot tenir efectes addictius al cervell
però un tros de pastís de tant en tant no fa mal.