U prilično zanimljivoj knjizi „Mali princ“
postoji citat koji kaže:
„Čovek samo srcem dobro vidi.
Suština se očima ne da sagledati.“
I dok je autor pisao ove reči sedeći u udobnoj fotelji,
negde u Sjedinjenim Državama,
ja sam istu ovu lekciju naučio
miljama daleko u odvratnoj, prljavoj baraci
u logoru smrti u Poljskoj.
Nije važna vrednost ili veličina poklona,
već kako ga čuvaš u srcu.
Kada sam imao šest godina,
moja majka, otac, sestra i ja
napustili smo antisemitističku Nemačku, i otišli smo u Jugoslaviju.
I ostali smo u Jugoslaviji sedam srećnih godina,
a onda je Nemačka napala Jugoslaviju
i odjednom smo opet bili prognani,
i morali da se krijemo.
Krio sam se otprilike dve godine
sa parom koji je radio za pokret otpora.
Razvijao sam filmove, i uveličavao fotografije.
Jednog dana, kada mi je bilo 15 godina,
uhapsio me je gestapo
i pretukao,
i, tokom dva meseca, vukao po raznim zatvorima,
i na kraju sam završio
u 150 godina staroj tvrđavi u Čehoslovačkoj,
koju su Nacisti bili pretvorili u koncentracioni logor.
Tamo sam bio 10 meseci.
Postavljao sam železničke šine,
istrebljivao štetočine,
pravio korpe,
i nakon 10 meseci,
oko 2.000 nas je ukrcano na vagone za stoku,
vrata su zatvorena, i poslati smo istočno.
Tri dana smo putovali tako,
i kada su nas iskrcali,
osećali smo se na urin i izmet,
i bili smo u koncentracionom logoru Aušvic.
Logoru, koji je do tada,
već ubio preko milion ljudi
i poslao ih kroz dimnjake na nebo.
Stigli smo, oduzeli su nam sve lične stvari,
šta god smo imali,
i dali nam prugaste pidžame,
tetovirali nam ruke,
i takođe nam poručili
da ćemo biti tamo tačno šest meseci.
I da ćemo, posle toga, napustiti logor.
Kroz dimnjak.
Bili smo raspoređeni po barakama.
A barake su bile pune drvenih kreveta na sprat,
po šest ljudi na svakom nivou,
troje koji su spavali u jednom smeru i troje u drugom smeru,
i kako god ste spavali,
uvek ste imali dva para stopala pod nosom.
Čovek do mene je bio jako fin gospodin,
i predstavio se kao gdin Herbert Levin.
Gdin Levin je bio dobar i ljubazan prema meni.
Jednog dana, kada sam se vratio sa radnog zadatka,
popeo sam se,
bio sam na najvišem nivou kreveta od tri sprata,
i tamo je bio gdin Levin sa špilom karata.
Mešao je te karte.
I nisam mogao da shvatim, znate,
imati špil karata u Aušvicu
je bilo kao da ste pronašli gorilu u svom kupatilu.
(Smeh)
Znate: „Šta on to radi?“
Onda se gdin Levin okrenuo ka meni
ponudio mi špil, i rekao: „Izaberi kartu.“
Izabrao sam kartu,
a on je izveo trik za mene.
Izveo je čudo.
Ja nikada pre nisam video trik sa kartama,
a čovek koji ga je izveo sedeo je baš tamo.
Onda je gdin Levin uradio nezamislivo.
Zapravo mi je objasnio trik.
I reči su mi se urezale u glavu.
Zapamtio sam svaku reč,
i od tog dana,
vežbao sam trik svakog dana.
Iako uopšte nisam imao karte.
Samo sam nastavio da vežbam.
Oko tri nedelje kasnije,
ceo logor, osim par stotina nas,
je poslat u gasnu komoru.
Ja sam poslat u drugi logor gde sam radio u štalama,
a onda, u januaru 1945. godine,
kada su Rusi napredovali,
60.000 nas je poslato u šetnju smrti.
Hodali smo tri dana, bez prestanka,
i u sred zime,
i kada smo stigli na raskršće železnice,
od 60.000 ljudi,
15.000 je bilo umrlo.
Mi ostali smo ukrcani na otvorene vagone,
i četiri dana prevoženi skroz od Poljske do Austrije.
Stigli smo u logor smrti,
u koncentracioni logor Mauthauzen,
koji je isto bio izgrađen kao tvrđava.
Tada nas je SS napustio,
nije bilo hrane,
i bilo je hiljade i hiljade tela tamo.
Tri dana sam spavao pored mrtvog čoveka,
samo da bih dobio njegovu porciju kašičice buđavog hleba.
Dva dana pre kraja rata, 5. maja,
oslobodila nas je američka vojska.
Tada sam imao 17 godina,
i 29 kilograma.
Stopirao sam do Jugoslavije.
A kada sam stigao u Jugoslaviju,
tamo je bio komunizam,
nisam imao porodicu tamo,
a ni prijatelje.
Ostao sam tamo dve godine,
i nakon dve godine, uspeo da pobegnem u Englesku.
Kada sam stigao u Englesku,
nisam govorio engleski,
nisam imao obrazovanje, niti veštine.
Počeo sam da radim,
i oko godinu dana nakon dolaska u Englesku,
kupio sam sebi špil karata.
I po prvi put,
zapravo sam izveo trik
koji su mi pokazali u Aušvicu na krevetu na sprat.
I uspeo je.
Funkcionisao je savršeno.
Pokazao sam ga nekim svojim prijateljima,
i svidelo im se.
Otišao sam u mađioničarsku radnju, kupio neke trikove,
i pokazao ih svojim prijateljima,
pa sam kupio još trikova
i pokazao im.
A onda sam kupio mađioničarske knjige, i još mađioničarskih knjiga.
Vrlo je tanka linija
između hobija i ludila.
(Smeh)
U svakom slučaju, oženio sam se,
i došao u Sjedinjene Države,
i jedan od prvih poslova koje sam imao
zahtevao je da razgovaram sa malim grupama ljudi.
I išlo mi je, bio sam baš dobar u tome.
Pre 25 godina, otišao sam u penziju.
Počeo sam da govorim u školama.
I jedini razlog što sam mogao to
je taj što je jedan vrlo srdačan čovek
pokazao trik sa kartama jednom vrlo uplašenom dečaku
u koncentracionom logoru.
Taj čovek koji mi je pokazao, gdin Levin,
bio je profesionalni mađioničar.
Radio je u Nemačkoj,
i kada je stigao u Aušvic, SS ga je znao,
pa su mu dali karte,
i parče kanapa,
par kockica,
i on je izvodio trikove za njih.
A onda je i mene naučio neke.
Preživeo je rat,
ali su njegova žena i sin poginuli.
Došao je u Sjedinjene Države i izvodio trikove na raznim događajima,
ali se nikada nismo opet sreli.
Ali trik koji mi je pokazao je ostao sa mnom
i omogućio mi da idem po školama
i pokušam da napravim od ovog sveta samo malo bolje mesto.
Ako ikada upoznate nekog kome je potrebna pomoć,
ili nekog ko je uplašen,
budite dobri prema njemu.
Posavetujte ga,
zagrlite,
naučite trik sa kartama.
Šta god uradite,
ta osoba će dobiti nadu.
I ako to uradite u pravo vreme,
ućiće u njegovo srce,
i biće s njim gde god ide, zauvek.
Hvala vam.
(Aplauz)