Pravednost Michael Sandel
Ima li život cijenu?
Prošli puta diskutirali smo o slučaju Karljica protiv Dudleya i Stephensa,
slučaj u čamcu za spasavanje, slučaj kanibalizma na moru,
i s imajući na umu argumente slučaja čamca za spasavanje,
argumente za i protiv onoga što su učinili Dudley i Stephens,
vratimo se na utilitarističku filozofiju Jeremya Benthama.
Bentham je rođen u Engleskoj 1748.,
sa 12 godina pohađao je Oxford, sa 15 se upisao na pravni fakultet.
Sa 19 primljen je u Odvjetničku komoru, ali nikada se nije bavio pravom,
umjesto toga posvetio je život filozofiji prava i filozofiji morala.
Prošli puta počeli smo razmatrati Benthamovu verziju utilitarizma.
Glavna ideja, sažeto sročena, je ova:
najviši princip morala, bilo osobnog ili političkog morala,
je maksimiziranje općeg dobra
ili kolektivne sreće,
ili ukupne ravnotežu zadovoljstva i boli
u izrazu maksimizirane korisnosti.
Bentham dolazi do tog principa rasuđujući na sljedeći način:
svima nama upravljaju bol i zadovoljstvo,
oni su naši suvereni gospodari, pa ih svaki moralni sistem mora uzeti u obzir.
Kako ih najbolje uzeti u obzir?
Maksimiziranjem
i to vodi principu 'najvećeg dobra za najveći broj'.
Što bismo točno trebali maksimizirati?
Bentham nam govori - sreću
ili, preciznije, korisnost.
Maksimiziranje korisnosti nije najvažnije samo za pojedince, već i za zajednice
i zakonodavce.
Na koncu, što je zajednica? - pita Bentham.
To je suma pojedinaca koji ju sačinjavaju.
I zbog toga, u odlučivanju o najboljim politikama i što bi trebao biti zakon,
u odlučivanju što je pravedno,
građani i zakonodavci bi se trebali zapitati:
Ako zbrojimo sve korisnosti ove politike
i oduzmemo sve troškove,
ispravna stvar koju treba učiniti je ona
koja maksimizira ravnotežu sreće nad patnjom.
To znači maksimizirati korisnost.
Danas želim ustanoviti da li se vi slažete s tim ili ne.
A ta utilitarna logika često dolazi pod nazivom analiza troškova i koristi
koju koriste kompanije i vlade cijelo vrijeme.
A ono što ona uključuje je pridjeljivanje vrijednosti,
obično dolarske vrijednosti, za korisnost
troškova i koristi u vezi raznih prijedloga.
Nedavno je u Republici Češkoj
predstavljen prijedlog za povećanje poreza na trošarinu za pušenje.
Philip Morris, duhanska kompanija,
ostvaruje veliku dobit u Republici Češkoj.
Oni su naručili studiju analize troškova i koristi
pušenja u Republici Češkoj.
I ono što je ustanovila ta studija analize troškova i koristi,
je da vlada ostvaruje dobit zahvaljujući pušenju čeških građana.
Pa, kako ostvaruju dobit?
Istina je da postoje negativni učinci za financije češke vlade,
zbog povećanih troškova zdravstva za ljude koji pate od bolesti povezanih s pušenjem,
s druge strane postoje pozitivni učinci,
a to su, pribrojeni na drugoj strani bilance,
pozitivni učinci su uključivali, najvećim dijelom,
razne porezne prihode koje vlada ostvaruje od prodaje cigareta,
no također su uključivali uštede u zdravstvu kad ljudi umiru ranije,
uštede na penzijama - ne morate plaćati penzije tako dugo -
i također uštede u domovima za starije.
I kad su bili sumirani svi troškovi i koristi,
studija Philip Morrisa je ustanovila
da je neto dobit javnih financija u Republici Češkoj
147 milijuna dolara,
a u odnosu na uštede u smještaju i zdravstvenoj skrbi i troškovima za mirovine
vlada je uštedila preko 1200 dolara za svaku osobu koja prerano umre zbog pušenja.
Analiza troškova i koristi.
Oni od vas koji brane utilitarizam mogli bi pomisliti da ovaj test nije fer.
Philip Morris je bio razapet u štampi i objavio je ispriku za ovu bezdušnu kalkulaciju.
Mogli biste reći da je ono što ovdje nedostaje
nešto što utilitaristi mogu lako ugraditi, napose
vrijednost za osobu i obitelji onih koji umiru od raka pluća.
A što je sa vrijednošću života?
Neke analize troškova i koristi sadržavaju mjeru za vrijednost života.
Jedna od najpoznatijih je slučaj Ford Pinto automobila.
Je li itko čitao o tome? To je bilo 1970.-tih.
Sjećate se da je Ford Pinto bio marka automobila?
Itko?
To je bio mali auto, kompakt klase, vrlo popularan,
ali imao je jedan problem, a to je da je rezervoar za gorivo bio straga
i kod udarca u stražnji dio rezervoar bi eksplodirao
i neki ljudi su poginuli, a neki ozbiljno povrijeđeni.
Žrtve tih nesreća tužile su Ford,
a na suđenju se ispostavilo
da je Ford odavno znao za riskantnost rezervoara za gorivo
i da je napravio analizu troškova i dobiti kako bi ustanovio da li bi se isplatilo
ugraditi posebni štit
koji bi zaštito rezervoar i spriječio da eksplodira.
Napravilu su analizu troškova i koristi;
cijena po komadu za povećanje sigurnosti Pinta
izračunali su da iznosti 11 dolara po komadu.
A ovo je analiza troškova i koristi koja se pojavila na suđenju,
11 dolara po komadu za 12,5 milijuna automobila i kamiona
iznosi ukupno 137 milijuna dolara za povećanje sigurnosti.
A onda su izračunali koristi od ulaganja tog novca u sigurniji auto.
Prebrojali su 180 smrti i pridijelili dolarsku vrijednost:
200 tisuća dolara po jednoj smrti.
180 povreda - 67 tisuća dolara;
i onda troškovi popravka i zamjene za 2000 vozila,
koji bi bili uništeni bez tog zaštitnog dijela,
700 dolara po vozilu.
Tako se pokazalo da bi koristi iznosile samo 49,5 milijuna
i stoga nisu ugradili tu zaštitu.
Nepotrebno je napominjati
da kad se taj memo o analizi troškova i koristi kompanije Ford Motor Company
pojavio na suđenju,
zapanjio je porotnike, koji su dosudili goleme odštete.
Je li to protuprimjer za utilitarističku ideju izračuna?
Jer Ford je uključio mjeru za vrijednost života.
Tko bi od vas želio braniti analizu troškova i koristi
u ovom očitom protuprimjeru?
Tko ima obranu?
Ili mislite da to u potpunosti ruši cijeli utiilitaristički račun?
Ja mislim da su opet napravili isti grešku kao u prethodnom slučaju
pridijelivši dolarsku vrijednost ljudskom životu ne uzimajući u obzir stvari poput
patnje i emocionalnih gubitaka obitelji,
koje su izgubile prihode, ali i svoje voljene,
a to vrijedi više od 200 tisuća dolara.
Čekajte, kako se vi zovete?
Julie Roto.
Pa, Julie, ako 200 tisuća preniska cifra
jer ne uključuje gubitak voljenih i gubitak svih tih godina života,
što mislite, koji bi broj bio točniji?
Ne vjerujem da mogu dati broj,
mislim da se taka vrsta analize ne bi smjela koristiti u pitanjima ljudskog života.
Mislim da se to ne može izraziti novčano.
Dakle, oni ne samo da su stavili premalu brojku,
kaže Julie, nego su pogriješili uopće stavljajući bilo koji broj.
U redu, da čujemo nekoga tko ...
Morate uzeti u obzir inflaciju?
U redu, pošteno.
Pa koji bi to onda broj sada bio?
To je bilo prije 35 godina.
Dva milijuna dolara?
Vi bi stavili dva milijuna?
A kako se vi zovete?
Voicheck.
Voicheck kaže, moramo uzeti u obzir inflaciju
Trebali bi biti velikodušniji.
Bi li tada smatrali da je ovo ispravan način razmišljanja o tom pitanju?
Pretpostavljam, nažalost tu negdje treba staviti broj,
nisam siguran koji bi to broj bio, ali se slažem da bi se mogao staviti broj
na ljudski život.
U redu. Dakle Voicheck kaže,
i tu se ne slaže s Julie, ...
Julie kaže, ne možemo staviti broj na ljudski život u svrhu analize troškova i koristi.
Voicheck kaže - moramo jer moramo donositi odluke, nekako.
Što drugi misle o tome?
Je li itko ovdje spreman braniti analizu troškova i koristi?
Kao točnu i poželjnu?
Ja mislim kad Ford i druge auto kompanije ne bi koristile analizu troškova i koristi
na koncu bi propale jer ne bi mogle biti profitabilne
i milijuni ljudi ne bi mogli koristiti njihove aute za odlazak na posao
kako bi prehranili svoju djecu.
Zato mislim da ako se ne koristi analiza troškova i dobiti
žrtvuje se opće dobro u tom slučaju.
Dobro, da vas pitam kako se zovete?
Raul.
Raul, nedavno je provedena studija o upotrebi mobitela u autu za vrijeme vožnje
i vodi se diskusija o tome treba li to zabraniti
Procjena je da oko 2000 ljudi umire u nesrećama svake godine
zbog korištenja mobitela.
a ipak analiza troškova i koristi koju je napravio Centar za analizu rizika na Harvardu
ustanovila je da ako pogledate prednosti korištenja mobitela
i procijenite vrijednost života, dođe skoro na isto
zbog goleme ekonomske korisnosti omogućavanja ljudima da iskoriste vrijeme,
da ne gube vrijeme, da mogu ugovarati poslove i razgovarati s prijateljima i tako dalje
za vrijeme vožnje.
Ne sugerira li to da je pogrešno ljudski život vrednovati novčanim iznosima?
Pa, ja mislim da ako velika većina ljudi
pokušava izvući maksimum korisnosti iz usluge kao što je upotreba mobitela
i pogodnosti koju pružaju mobiteli,
tada je žrtva nužna
da bi ljudi bili zadovoljni.
Vi ste otvoreno utilitarista.
Da.
Zadnje pitanje Raul,
a postavio sam ga i Voichecku.
Koliko bi morala biti cijena ljudskog života u dolarima da bi se zabranilo korištenje mobitela?
Ne želim proizvoljno računati brojke ovoga časa...
Želite li to uzeti u razmatranje?
Da, uzet ću to ...
Ali ugrubo koliko bi to bilo? Imate 2300 smrti,
morate odrediti dolarsku vrijednost da biste znali želite li spriječiti te smrti
zabranom upotrebe mobitela u autima.
Pa, koje bi bilo vaše nagađanje?
Koliko?
Milijun, dva milijuna?
Dva milijuna je bila Voitechova cifra.
Je li to otprilike točno?
Možda milijun.
Milijun?!
Dobro je, hvala.
To su neke kontraverze koje proizlaze iz analize troškova i koristi,
posebno one koje uključuju pridjeljivanje dolarske vrijednosti svemu što ulazi u zbroj.
Sada bih se želio okrenuti vašim prigovorima,
vašim prigovorima ne nužno na analizu troškova i koristi izričito,
jer to je samo jedna verzija utilitarističke logike u današnjoj praksi,
nego na teoriju u cjelini,
ideji da je ispravni postupak,
pravedna osnova za politiku i zakon,
maksimiziranje korisnosti.
Koliko vas se ne slaže s utilitarističkim pristupom
zakonu i općem dobru?
Koliko vas se slaže?
Dakle više vas je koji se slažu ngo onih koji se ne slažu.
Pa da čujemo kritičare.
Moj glavni problem s tim je da mi se čini da ne možete reći ...
samo zato što je netko u manjini, da su njegove želje i potrebe manje vrijedne
nego onih koji su u većini.
Pretpostavljam da imam problem s idejom da je
'najveće dobro za najveći broj' u redu jer što je onda s ljudima kojih je manji broj,
To nije fer prema njima jer nemaju pravo glasa o tome što oni žele.
To je zanimljiv prigovor, vi brinete o učinku na manjinu?
Da.
Usput, kako se zovete?
Anna.
Tko ima odgovor na Anninu brigu za učinak na manjinu?
Što kažete Anni?
Ona kaže da manjine vrijede manje. Ja mislim da to nije slučaj
jer pojedinci u manjini vrijede sasvim jednako kao pojedinci u većini.
Samo je stvar u tome da brojevi prevladavaju manjinu.
U određenom trenutku morate donijeti odluku,
žao mi je manjine, ali ponekad je to za veće dobro.
Za veće dobro. Anna, što vi kažete? Vaše ime?
Youngda.
Youngda kaže morate samo zbrojiti preferencije ljudi,
a oni preferencije onih u manjini zaista se mjere.
Možete li dati neki primjer za ono što vas brine
kad kažete da ste zabrinuti da utilitarizam krši interes i uvažavanje manjine?
Možete li dati neki primjer?
Pa u odnosu na svaki od slučajeva o kojima smo govorili, poput brodoloma,
mislima da je dječak koji pojeden ipak imao jednako pravo na život kao i drugi ljudi,
a samo zato što je bio 'manjina' u tom slučaju,
onaj koji je možda imao manje šanse da nastavi živjeti,
to ne znači da drugi automatski imaju pravo da ga pojedu
samo zato jer bi to većem broju ljudi pružilo šansu da preživi.
Dakle, možda postoje određena prava koja imaju manjine odnosno pojedinac
koja ne bi smjela biti razmjenjivana u ime korisnosti?
Da, Anna?
Ovo bi bio test za vas.
U drevnom Rimu bacali su kršćane lavovima u koloseumu iz sporta.
Ako razmislite o načinu utilitarističkog računanja -
da, krščanin bačen lavu proživljava ogromni neipodnošljivi bol,
ali pogledajte kolektivnu ekstazu Rimljana!
Youngda.
Pa, u to vrijeme ...
U moderno vrijeme, uzimajući u obzir radost pruženu ljudima koji gledaju,
mislim da niti jedan kreator politike ne bi rekao da je patnja jednog čovjeka puno ...
u usporedbi sa radošću koju donosi ...
Ne, ali morate priznati da u slučaju da je dovoljan broj Rimljana bio izbezumljen od sreće
to bi prevladalo nad čak i najužasniju bol nekolicine kršćana bačenih lavovima.
Dakle, zaista ovdje imamo dva različita prigovora utilitarizmu.
Jedan se odnosi na primjereno poštovanje ljudskih prava odnosno prava manjina.
A drugi se odnosi na cijelu ideju objedinjavanja korisnosti ili preferencija ili vrijednosti.
Da li je moguće objediniti sve vrijednosti i prevesti ih u dolarsku vrijednost?
1930.-ih bio je jedan psiholog koji pokušao govoriti o drugom pitanju,
pokušao je dokazati ono što utilitarizam pretpostavlja,
da je zaista moguće prevesti sve robe, sve vrijednosti,
sve do čega je ljudima stalo,
u jedinstvenu uniformnu mjeru,
a to je učinio tako da je proveo anketu među mladim primateljima socijalne pomoći.
To je bilo 1930. -te.
Dao im je listu neugodnih doživljaja
i pitao ih, 'Koliko bi trebali biti plaćeni da pristanete proživjeti ove stvari?'
I vodio je bilješke.
Na primjer, 'Koliko biste morali biti plaćeni da pristanete na vađenje prednjeg gornjeg zuba?'
ili 'Koliko bi trebali biti plaćeni da pristanete da vam se odsječe jedan mali nožni prst?'
ili ' da jedete žive gliste od 20 cm'
ili 'da ostatak života proživite na farmi u Kansasu'
ili 'da golim rukama zadavite mačku lutalicu'?
Što mislite, koja je bila najskuplja stavka na toj listi?
Kansas?
U pravu ste, bio je to Kansas.
Za Kansas ljudi su rekli da bi morali biti plaćeni 300.000 dolara.
Što mislite koja je bila sljedeća najskuplja stavka?
Nije mačka,
nije zub,
nije nožni prst,
glista!
Ljudi su rekli da bi im trebali platiti sto tisuća dolara da pojedu glistu!
Što mislite da je bila najmanje skupa stavka?
Nije mačka,
zub!
U vrijeme depresije ljudi su bili voljni da im se izvadi zub za samo 4.500 dolara.
Evo što je Thorndike zaključio iz svog istraživanja:
svaka želja ili užitak koji postoje, postoje u nekoj količini i stoga su mjerljivi.
Život psa ili mačke ili kokoši
sastoji se od
gladi, žudnji, želja i zadovoljenja.
Isto vrijedi za život ljudskih bića, iako su apetiti i želje kompliciraniji.
Ali što je s Thorndikeovom studijom?
Podržava li ona Benthamovu ideju
da sva dobra, sve vrijednosti
mogu biti obuhvaćeni jednom uniformnom mjerom vrijednosti
ili besmislenost stavki na listi
sugerira suprotni zaključak
da možda - bez obzira govorimo li o životu ili Kanzasu ili glisti -
možda stvari koje su nam vrijedne i važne
ne mogu biti obuhvaćene jednom uniformnom mjerom vrijednosti.
A ako ne mogu, koje su posljedice za utilitarističku teoriju morala?
To je pitanje kojim ćemo nastaviti drugi puta.
Uzmimo sada drugi dio glasova.
KAKO MJERITI UGODU
Koji je doživljaj najvećeg užitka?
Koliko vas kaže Shakespeare?
Koliko vas kaže Fear Factor (Faktor straha serija)?
Ne, nemoguće da ste ozbiljni, zaista?
Prošli puta počeli smo razmatrati neke prigovore
na verziju utilitarizma Jeremy Benthama.
U raspravi koju smo vodili ljudi su iznijeli dva prigovora.
Prvi prigovor, tvrdnja je bila
da utilitarizam baveći se 'najvećim dobrom za najveći broj'
propušta adekvatno poštovati prava pojedinca.
Danas imamo debate o mučenju i terorizmu.
Pretpostavimo da je osumnjičeni terorist uhićen 10. rujna
i imate razloga vjerovati da je osumnjičeni
imao ključne informacije o predstojećem terorističkom napadu
u kojem će poginuti preko 3000 ljudi.
I ne može izvući informacije iz njega?
Da li bi bilo pravedno mučiti osumnjičenika
kako bi se dobile informacije?
Ili
Ili kažete - Ne - postoji kategorična moralna obaveza poštovanja prava pojedinca
Na neki način vratili smo se na pitanje s kojim smo počeli,
o tramvaju i transplantaciji organ. To je prvo sporno pitanje.
I sjećate se da smo razmatrali neke primjere analize troškova i koristi.
Ali mnogo ljudi nije bilo zadovoljno s analizom troškova i koristi
kad se radilo o pridjeljivanju dolarske vrijednosti ljudskom životu.
I to nas je dovelo do drugog prigovora
koji je doveo u pitanje mogućnost prevođenja svih vrijednosti
na jednu uniformnu mjeru vrijednosti.
Drugim riječima, pitanje je jesu li sve vrijednosti sumjerljive.
Da vam dam još jedan primjer, ustvari istinitu priču iz osobnog iskustva,
koja barem postavlja pitanje mogu se sve vrijednosti prevesti bez gubitka
u utilitaritarističke termine.
Prije nekoliko godina
kad sam bio na diplomskom studiju na Oxfordu u Engleskoj,
i postojali su muški i ženski fakulteti, još nisu bili pomiješani.
I ženski fakulteti imali su pravila zabrane noćnih posjeta za muške goste.
U 1970.-ima ta su se pravila rijetko provodila i često kršila
ili mi je tako bilo rečeno.
Kasnih sedamdesetih, kad sam ja bio tamo, porastao je pritisak za ublažavanje tih pravila
i to postalo predmet diskusije na St. Anne College,
koji je bio jedan od tih fakulteta samo za žene.
Starije žene na fakultetu bile su tradicionalisti,
protivile su se promjeni na konvencionalnim moralnim osnovama.
No, vremena su se promijenila i bilo im je neugodno
iznijeti pravu osnovu njihovih prigovora.
I zato su svoje argumente prevele u utilitarističke termine.
Ako muškarci ostaju preko noći, tvrdile su, povećat će se troškovi fakulteta.
Kako, možda se pitate?
Pa, poželjet će se okupati i potrošit će našu toplu vodu, rekle su.
Nadalje, tvrdile su, morat ćemo češće mijenjati madrace.
Reformatori su udovoljili tim zahtjevima prihvaćajući sljedeće kompromise:
svaka žena može imati do tri noćna gosta tjedno
- nisu rekli da li to mora biti ista osoba ili tri različite -
uz uvjet, i u tome je bio kompromis, uz uvjet
gost je plaćao 50 pensa da namiri trošak fakulteta.
Sljedeći dan pojavio se naslov u nacionalnim novinama:
'Djevojke na St Anne, 50 pensa za noć'!
Još jedna ilustracija teškoće prevođenja svih vrijednosti,
- u ovom slučaju određene ideje vrline -
u utilitarističke termine.
Dakle, ovo je kao ilustracija drugog prigovora utilitarizmu,
bar onog dijela tog prigovora koji dovodi u pitanje
ispravnost utilitarizma u stajalištu
da možemo prihvatiti uniformnost vrijednosti, sumjerljivost svih vrijednosti,
i prevesti sva moralna razmatranja u dolare odnosno novac.
No postoji i drugi aspekt brige u vezi agregiranja vrijednosti i preferencija.
Zašto bismo trebali odvagnuti sve preferencije koje ljudi imaju
bez procjenjivanja jesu li te preferencije dobre ili loše?
Ne bismo li trebali razlikovati više i niže užitke?
Dio sklonosti da ne radimo kvalitatine razlike između vrijednosti preferencija ljudi,
djelomično smo tome skloni zato jer je to neosuđujuće i egalitaristički.
Benthamski utilitarista kaže:
Svačije preferencije se računaju bez obzira na to što ljudi žele,
bez obzira na to što veseli različite ljude.
Za Benthama, važno je jedino, sjetit ćete se,
intenzitet ili trajanje zadovoljstva ili boli.
Takozvana viša zadovoljstva ili plemenite vrline su jednostavno one, prema Benthamu,
koje proizvode jače, duže zadovoljstvo.
Čuvena fraza za iskazivanje te ideje je
'količina zadovoljstva je jednaka, radi li se o pribadači ili poeziji'.
Što je bila 'pribadača'?
Bila je to neka vrsta dječje igre, 'igra pribadača dobra je koliko i poezija',
rekao je Bentham.
A, mislim da ispod te ideje leži tvrdnja, slutnja,
da je oholo prosuđivati čija su zadovoljstva intrinzično viša ili vrednija ili bolja.
I ima nešto privlačno u tom odbijanju da se prosuđuje,
na koncu neki ljudi vole Mozarta, drugi Madonnu,
neki ljudi vole balet, drugi kuglanje.
Tko kaže, mogao bi tvrditi Bentham,
tko će reći koja od zadovoljstava,
čija zadovoljstva su viša, vrednija, plemenitija od drugih?
Ali, je lli to ispravno?
To odbijanje da radimo kvalitativne razlike.
Možemo li se mi, svi zajedno, odreći ideje
da su određene stvari koje nam čine zadovoljstvo bolje ili vrednije od drugih?
Sjetite se Rimljana u koloseumu, jedna stvar koja je u tome ljude smetala
bilo je da su se time izgleda kršila prava kršćana.
Druga zamjerka onome što se tu događa
je uživanje Rimljana u tom krvavom spektaklu.
Treba li to zadovoljstvo, koje je sramotno i na neki način korumpirano,
ponižavajuće zadovoljstvo.
Treba li to uopće biti valorizirano odnosno vagano pri odlučivanju
o tome što je opće dobro?
Dakle, ovo su prigovori na Benthamov uitlitarizam,
a sada se okrećemo nekome tko je pokušao odgovoriti na te prigovore,
mlađi utilitarista, John Stuart Mill.
Ono što sada trebamo ispitati
je da li John Stuart Mill ima uvjerljivi odgovor na ove prigovore utilitarizmu.
John Stuart Mill je rođen 1806., njegov otac, James Mill bio je Benthamov učenik
i James Mill se odlučio svom sinu, Johnu Stuartu Millu, dati primjereno obrazovanje.
On je bio čudo od djeteta, John Stuart Mill,
znao je grčki s tri godine, latinski s osam,
a u dobi od 10 godina napisao je Povijest rimskog prava.
U dobi od 20 godina doživio je živčani slom,
to ga je bacilo u depresiju pet godina,
ali sa 25, ono što mu je pomoglo da se izvuče iz te depresije
je susret s Harriet Taylor.
Ona Mill su se oženili i živjeli sretno do kraja života
i bilo je to pod njenim utjecajem
da je John Stuart Mill pokušao humanizirati utilitarizam.
Ono što je Mill pokušao je ustanoviti
da li utilitarističko računanje može biti prošireno i modificirano
kako bi zadovoljilo humanitarne dvojbe poput:
brige za poštovanje ljudskih prava
i također razlike između viših i nižih zadovoljstava.
1859. Mill je napisao čuvenu knjigu 'O slobodi',
čija je glavna tema važnost obrane prava pojedinca i prava manjina,
a 1861. pred kraj života
napisao jee knjigu koju čitamo u okviru ovog kolegija
'Utilitarizam'.
U njoj pojašnjava da je korisnost jedino mjerilo moralnosti, po njemu.
Dakle, on ne dovodi u pitanje Benthamovu premisu,
on je potvrđuje.
On vrlo izričito kaže, 'Jedini dokaz da je moguće prozvesti da je sve poželjno,
je taj da ljudi to zaista žele.'
Dakle, on ostaje kod ideje da su de facto empirijske želje jedini temelj za moralnu prosudbu.
Ali onda - strana 8 također u poglavlju 2 -
on tvrdi da je utilitaristi moguće razlikovati viša od nižih zadovoljstava.
Vi koji ste već čitali Milla,
kako je po njemu moguće utvrditi tu razliku?
Kako utilitarista može kvalitativno razlikovati viša zadovoljstva od nižih,
sramotnih, nevrijednih?
Ako ste probali oba, prirodno ćete dati prednost onom višem, uvijek.
Sjajno, to je točno. Kako se zovete?
John.
Pa, kako ističe John, Mills kaže,
'Evo testa, budući da ne možemo iskoračiti izvan stvarnih želja i preferenci,
to bi narušilo utilitarističke pemise,
jedini test
da li je zadovoljstvo više ili niže razine,
je da li bi mu netko tko je doživio oba, dao prednost.
A ovdje, u poglavlju 2, vidimo odlomak u kojem Mill govori ono što je John opisao.
'Od dva zadovoljstva, ako postoji jedno kojem bi svi, ili skoro svi, koji su doživjeli oba,
dali odlučujuću prednost,
bez obzira na bilo kakav osjećaj moralne obaveze da ga preferiraju,
drugim riječima bez ikakvog vanjskog, nezavisnog mjerila,
onda je to poželjnije zadovoljstvo.'
Što ljudi misle o tom argumentu?
Da li je dobar?
Koliko vas misli da je uspješan
za diskusiju o razlikovanju između viših i nižih zadovoljstava u terminima utilitarizma?
Koliko vas misli da nije dobar?
Želim čuti vaše razloge,
ali prije no što izložimo razloge, napravit ćemo jedan pokus
u vezi Millsove tvrdnje.
Da bismo mogli napraviti taj pokus
pogledat ćemo tri kratka isječka popularne zabave.
Prvi je Hamletov monolog
iza kojeg slijede dva druga doživljaja.
Da vidimo što vi mislite.
'Kakvo je remek-djelo čovjek!
Kako plemenit umom!
Kako neograničen u sposobnostima!
U liku i pokretu kako je izražajan i divan!
U djelima kako sličan anđelu, u mislima kako sličan Bogu!
Ljepota svijeta, uzor svim životinjama!
Pa ipak, što je za mene ta kvintesencija prašine?
Čovjek mene ne očarava.'
'Zamislite svijet u kojem vaši najveći strahovi postaju stvarnost.
Svaki show, šest natjecatelja iz cijele zemlje bore se međusobno u tri ekstremne egzibicije.
Te egzibicije smišljene su kao izazovi za natjecatelje, fizički i mentalno.
Šest natjecatelja, tri egzibicije, jedan pobjednik.
Fear Factor.
Simpsoni.
Flanders, otkad ti voliš kul stvari?
Pa, nije mi do brzine, ali obožavam tu zaštitnu opremu, kacige, zaštitne šipke, zastavice.
Ja volim friški zrak i gledati jadnike na terenu.
Dang Cletus, zašto si morao parkirati pokraj mojih roditelja?
Ne draga, to su i moji roditelji.
Ne moram ni pitati koji vam se najviše sviđao.
Simpsoni? Kome su se najviše sviđali Simpsoni?
Kome Shakespeare?
A Fear Factor?
Koliko vas više voli Fear Factor?
Stvarno?
Nadmoćnoj većini sviđaju se Simpsoni
više od Shakespearea.
U redu, uzmimo sad drugi dio glasova.
Koji doživljaj odnosno užitak je najviši?
Koliko ih kaže Shakespeare?
Koliko ih kaže Fear Factor?
Ne, vi se šalite. Ozbiljno?
Samo naprijed, recite.
Ja mislim da je to najzabavnije.
Znam, ali koji doživljaj je za vas najvredniji, najplemenitiji.
Znam da vam je to najzabavnije.
Ako je nešto dobro samo zato što je ugodno, zašto je važno da imate neku apstraktnu ideju
je li to dobro po mjerilima nekog drugog?
Znači vi stajete na stranu Benthama:
tko je taj koji će prosuditi
i zašto bi morali prosuđivati?
Umjesto da samo registriramo i pribrojimo de facto preferencije. U redu, pošteno.
Kako se vi zovete?
Nate? U redu, pošteno.
Koliko vas misli da su Simpsoni ustvari, osim što vam se sviđaju,
da su ustvari doživljaj više razine od Shakespearea?
Da vidiomo ponovo tko je glasao za Shakespearea.
Koliko vas misli da je Shakespeare viši?
Idealno bi bilo da čujem nekoga ... ima li koga tko misli da je Shakespeare najviši,
ali radije gleda Simpsone?
Samo sjediti i gledati Simpsone je zabavno jer se šale i nasmijavaju nas,
ali netko nam mora reći da je Shakespeare veliki pisac,
moramo naučiti kako ga čitati i kako ga razumijeti,
moramo naučiti kako gledati Rembrandta, kako analizirati sliku.
Kako se vi zovete?
Aneesha.
Aneesha, kad kažete da vam je netko rekao da je Shakespeare bolji,
da li to prihvaćate slijepom vjerom?
Glasali ste da je Shakespeare bolji samo zato jer vam to govori kultura ili učitelji?
Ili se zaista sami slažete s tim?
U odnosu na Shakesperea, ne, ali ranije ste dali primjer Rembrandta
i mislim da bih više uživala čitajući strip
nego što bih uživala analizirajući Rembrandta zato jer mi je netko rekao da je veliki slikar.
Dakle vi sugerirate da bi nešto od toga bilo kulturna konvencija i pritisak.
Rečeno nam je koje knjige, koja umjetnička djela su velika.
Tko još?
Iako sam više uživao gledajući Simpsone, ovaj tren na predavanju,
kad bih morao ostatak svog života provesti s jednim od tri prikazana videa,
ne bih želio provesti taj ostatak svog života gledajući zadnja dva videa.
Mislim da bih više užitka našao u tome da budem u stanju
razvijati se u vlastitom umu
baveći se dubljim užicima, dubljim mislima.
Recite mi vaše ime.
Joe.
Joe, dakle kad morali ostatak života provesti
na farmi u Kansasu samo sa Shakespearom ili zbirkom epizoda Simpsona,
vi bi radije odabrali Shakespearea?
Što iz toga zaključujete o testu John Stuart Millsa?
Da je ispit višeg zadovoljstva