אז זה ג'יימס ריסן.
אתם אולי מכירים אותו כעיתונאי זוכה פרס פוליצר
של הניו יורק טיימס.
הרבה לפני שמישהו הכיר את השם אדוארד סנואדן,
ריסן כתב ספר בו הוא פרסם חשיפה
שה NSA ציטט באופן לא חוקי לשיחות טלפון של אמריקאים.
אבל זה פרק אחר בספר
שאולי השאיר רושם גדול יותר.
בו, הוא מתאר מבצע מודיעיני קטסטרופאלי
שבו ה CIA ממש נתן תוכניות
של פצצה גרעינית לאיראן.
אם זה נשמע מטורף, לכו תקראו אותו.
זה סיפור מדהים.
אבל אתם יודעים מי לא אהב את הפרק הזה?
ממשלת ארצות הברית.
במשך כמעט עשור לאחר מכן,
ריסן היה תחת חקירה של ממשלת ארצות הברית
בה התובעים דרשו ממנו להעיד
נגד אחד מהמקורות החשודים.
ובדרך, הוא הפך לפנים של התבנית האחרונה של ממשלת ארצות הברית
לתביעת חושפי שחיתויות ומעקב אחרי עיתונאים.
אתם מבינים, תחת התיקון הראשון לחוקה,
לעיתונות יש את הזכות לפרסם מידע סודי לטובת הציבור.
אבל זה בלתי אפשרי ליישם את הזכות הזו אם התקשורת לא יכולה לאסוף את החדשות האלו
ולהגן על הזהויות של האנשים והנשים האמיצים
שמביאים אותם אליהן.
אז כשהממשלה הגיע לדפוק על הדלת,
ריסן עשה מה שהרבה עיתונאים אמיצים עשו לפניו:
הוא סרב
ואמר שהוא מעדיף ללכת לכלא.
אז מ 2007 עד 2015,
ריסן חי תחת האיום של ללכת לכלא פדרלי.
כל זה, עד כמה ימים לפני המשפט, כשדבר מעניין התרחש.
פתאום, אחרי שנים של טענות שזה חיוני לתיק,
הממשלה זנחה את הדרישות לריסן לגמרי.
מסתבר, שבדור של מעקב אלקטרוני,
יש מעט מאוד מקומות בהם עיתונאים ומקורות יכולים להתחבא.
ובמקום לנסות ולהכשל בהבאת ריסן להעיד,
הם השתמשו בשובל האלקטרוני שלו שיעיד במקומו.
אז בחשאיות מוחלטת ובלי הסכמתו,
התובעים הביאו את תעוד השיחות של ריסן.
הם הביאו את תעוד הדוא"ל שלו, את המידע הפיננסי והבנקאי שלו,
את דוחות האשראי שלו,
אפילו את תעודי הנסיעות שלו עם רשימת הטיסות שהוא טס.
וזה היה חלק מידע בו הם השתמשו להרשיע את ג'פרי סטרלינג,
המקור לכאורה של ריסן וחושף השחיתויות של ה CIA.
למרבה הצער, זה רק מקרה אחד מרבים.
הנשיא אובמה רץ על ההבטחה להגן על חושפי שחיתויות,
ובמקום, מחלקת המשפט שלו תבעה יותר
מכל הממשלות האחרות לפניו יחד.
עכשיו, אתם יכולים לראות איך זו יכולה להיות בעיה,
בעיקר בגלל שהממשלה מחשיבה כל כך הרבה ממה שהיא עושה כסודי.
מאז 9/11, כמעט כל סיפור חשוב על ביטחון לאומי
היה התוצאה של חושפי שחיתויות שבאו לעיתונאים.
אז אנחנו מסתכנים בלראות את העיתונות לא מסוגלת לעשות את עבודתה
שהתיקון הראשון אמור להגן עליה
בגלל היכולת המורחבת של הממשלה לרגל אחרי כולם.
אבל כמו שהטכנולוגיה אפשרה לממשלה
למנוע את זכויות העיתונאים,
העיתונות יכולה להשתמש בטכנולוגיה
כדי להגן על המקורות שלהם אפילו טוב מבעבר.
והם יכולים להתחיל מהרגע שהם מתחילים לדבר איתם,
במקום מעל דוכן העדים אחרי המעשה.
תוכנות תקשורת קיימות עכשיו
שלא היו זמינות כשריסן כתב את הספר,
שהן עמידות בהרבה להאזנה מהאימיילים הרגילים או שיחות טלפון.
לדוגמה, כלי אחד כזה הוא SecureDrop,
מערכת שליחה בקוד פתוח לחושפי שחיתויות
שבמקור נוצרה על ידי מפתח האינטרנט המנוח ארון שוורץ,
ועכשיו מפותחת על ידי הארגון ללא מטרות רווח בו אני עובד.
העמותה לחופש העיתונות.
במקום לשלוח אימייל,
אתם גולשים לאתר ארגון חדשות,
כמו זה של הוושינגטון פוסט.
משם, אתם יכולים להעלות מסמך או לשלוח מידע
ממש בדומה לאיך שאתם משתמשים בכל טופס יצירת קשר אחר.
הוא יוצפן אז ויאגר על שרת
שרק לארגון החדשות יש גישה אליו.
אז הממשלה לא יכולה יותר לדרוש בחשאיות את המידע,
והרבה מהמידע שהם ידרשו
לא יהיה זמין מראש.
SecureDrop, עם זאת, היא באמת חלק קטן בפאזל
להגנה על חופש העיתונות במאה ה 21.
למרבה הצער, ממשלות מסביב לעולם
מפתחות כל הזמן שיטות ריגול חדשות
ששמות את כולנו בסכנה.
וזה תלוי בנו להמשיך ולדאוג
שזה לא רק חושפי שחיתויות טכנולוגיים,
כמו אדוארד סנואדן, שיש להם גישה לחשיפת שחיתויות.
זה חיוני באותה מידה להגן על חושף השחיתויות הבא בבריאות יוצאי הצבא
שיודיע לנו על בתי חולים עמוסים מדי,
או העובד הסביבתי הבא
שישמיע אזהרה על המים המלוכלכים של פלינט,
או איש וול סטריט
שיזהיר אותנו מפני המשבר הכלכלי הבא.
אחרי הכל, הכלים האלה לא בנויים לעזור רק לאנשים ולנשים האמיצים
שחושפים פשעים,
אלא הם אמצעים להגן על כל הזכויות שלנו תחת החוקה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)