Am fost recent în munții din Noua Guinee
și am vorbit cu un bărbat care avea trei soții.
L-am întrebat: „Câte neveste ai vrea să ai?”
A urmat o pauză lungă,
și mi-am spus:
„Oare o să spună cinci?
O să spună 10?
O să spună 25?”
S-a aplecat spre mine
și mi-a spus: „Niciuna.”
(Râsete)
86% din societățile umane permit unui bărbat să aibă mai multe soții,
poligamia.
Dar majoritatea acestor culturi,
doar 5 sau 10% din bărbați au mai multe soții.
Să ai mai mulți parteneri poate fi ca durerea de dinți.
De fapt, poate fi o luptă între soții,
uneori își pot otrăvi una alteia copiii.
Trebuie să ai multe vaci, multe capre,
mulți bani și mult pământ,
ca să poți construi un harem.
Suntem o specie care trăiește în perechi.
97% din mamifere nu se împerechează ca să-și crească copiii;
oamenii o fac.
Nu sugerez că noi nu —
că suntem în mod necesar fideli sexual partenerilor noștri.
Am studiat adulterul în 42 de culturi,
înțeleg parțial genetica acestuia,
și parțial cum funcționează creierul.
E foarte întîlnit în lume,
dar suntem construiți să iubim.
Cum schimbă tehnologia iubirea?
O să spun că aproape deloc.
Studiez creierul.
Eu și colegii mei am scanat creierele a peste 100 de oameni —
oameni fericiți care tocmai s-au îndrăgostit,
oameni care tocmai au fost respinși
și oameni care iubesc de mult timp.
E posibil să rămâi îndrăgostit mult timp.
Am susținut acum mult timp
că noi am dezvoltat trei mecanisme distincte ale creierului
pentru împerechere și reproducere:
instinctul sexual,
sentimentul de iubire romantică intensă
și sentimentul de uniune cosmică cu un partener de lungă durată.
Împreună, aceste trei mecanisme cerebrale —
și multe alte părți ale creierului —
orchestrează viața noastră sexuală, romantică și de familie.
Stau însă mult dedesubtul cortexului,
al sistemului limbic unde simțim emoțiile,
unde le generăm.
Se află în cele mai primitive părți ale creierului, legate de energie,
atenție, apetit, motivație, dorință și instinct.
În acest caz,
dorința de a câștiga cel mai mare premiu al vieții:
un partener.
Au evoluat începând cu peste 4,4 milioane de ani în urmă
printre primii noștri strămoși
și nu se vor schimba dacă lovești la stânga sau la dreapta pe Tinder.
(Râsete)
(Aplauze)
Fără îndoială, tehnologia schimbă modul în care curtăm:
prin email, SMS-uri,
emoji pentru exprimarea emoțiilor,
sexting,
dând „like” unei fotografii, self-iuri ...
Avem noi reguli și tabuuri în a curta.
Însă, știți —
schimbă asta iubirea în mod dramatic?
Cum rămâne cu sfârșitul anilor 1940,
când automobilul a devenit foarte popular
și deodată am avut dormitoare pe roți?
(Râsete)
Cum rămâne cu apariția pilulei contraceptive?
Eliberate de marea amenințare a sarcinii și dezastrului social,
femeile au putut să-și exprime sexualitatea primitivă și primordială.
Nici chiar site-urile pentru dating nu schimbă iubirea.
Sunt Consultant Științific Șef la Match.com,
asta de 11 ani.
Tot spun și lumea e de acord cu mine,
ca nu sunt site-uri pentru dating,
sunt site-uri pentru a te prezenta.
Când stați într-un bar
într-o cafenea,
pe o bancă din parc,
creierul ancestral se pune în mișcare ca o pisică adormită ce se trezește,
și zâmbiți,
și râdeți,
și ascultați,
și vă dați în spectacol așa cum o făceau strămoșii noștri acum 100.000 de ani.
Vă putem prezenta diferiți oameni —
toate site-urile de dating pot —
dar singurul algoritm real e propriul creier.
Tehnologia nu va schimba asta.
Nu va schimba nici pe cine alegeți să iubiți.
Studiez biologia personalității
și am ajuns să cred
că am dezvoltat patru stiluri de gândire și de comportament,
legate de nivelul de dopamină, serotonină,
testosteron și estrogen.
Am pus la punct un chestionar direct din știința creierului
pentru a măsura gradul în care vă exprimați trăsăturile —
constelația de trăsături —
legate de aceste patru sisteme cerebrale.
Apoi pun chestionarul pe diferite site-uri de dating
din 40 de țări.
Mai mult de patrusprezece milioane de oameni au completat chestionarul
și pot să văd cine e atras de cine.
După cum s-a dovedit,
cei care au fost foarte expresivi în sistemul dopaminei
tind să fie curioși, creativi, spontani, energetici —
cred că sunt mulți astfel de oameni în sală —
sunt atrași de cei ce le seamănă.
Oamenii curioși, creativi au nevoie de oameni ca ei.
Cei care sunt foarte expresivi în sistemul serotoninei
tind să fie tradiționali, convenționali, urmează regulile,
respectă autoritatea,
tind să fie religioși — religia e sistemul sorotoninei —
iar oamenii tradiționali caută oameni tradiționali.
Astfel, cei ce se aseamănă se atrag.
În celelalte două cazuri, opusurile se atrag.
Cei foarte expresivi în sistemul testosteronului
sunt analitici, logici, direcți, fermi
și caută opusul:
preferă persoanele cu nivel crescut de estrogen,
cu aptitudini oratorice și sociale foarte bune;
extrem de intuitive,
foarte protective și emoțional expresive.
Avem tipare naturale de alegere a perechii.
Tehnologia modernă nu va schimba pe cine vom alege să iubim,
însă dă naștere unei tendințe moderne
pe care o consider importantă.
E asociată cu conceptul de paradox al alegerii.
Timp de milioane de ani,
am trăit în mici grupuri de vânători-culegători.
Nu puteam alege
din 1.000 de oameni de pe un site de dating.
De fapt, am studiat asta recent
și cred că există un punct slab în creierul nostru; nu știu ce e,
însă se pare că, parcurgând multe informații,
putem avea între cinci și nouă alternative,
apoi intri în ceea ce academicienii numesc „supraîncarcare cognitivă”
și nu mai alegi niciunul.
Am ajuns să cred că datorită acestei supraîncărcări,
suntem introduși într-o nouă formă de curtare,
pe care eu o numesc „iubire lentă”.
Am ajuns la asta pe când lucram cu Match.com.
În ultimii șase ani, în fiecare an
am făcut un studiu numit „Necăsătoriți în America”,
nu facem sondaj pentru populația Match,
ci pentru populația Americii.
Folosim peste 5.000 de oameni,
un segment reprezentativ de americani pe baza recensământului din SUA.
Acum avem datele a mai mult de 30.000 de oameni,
și în fiecare an
văd câteva tipare identice.
În fiecare an, când pun întrebarea,
peste 50% din oameni au avut o aventură de o noapte —
nu neapărat anul trecut, ci pe parcursul vieții —
50% au avut un prieten cu beneficii
pe parcursul vieții,
și 50% au trăit cu cineva o perioadă îndelungată
înainte de căsătorie.
Americanii conideră asta o nesăbuință.
Mult timp m-am îndoit de asta;
tiparele sunt prea puternice.
Trebuie să existe vreo explicație darwiniană —
nu sunt atât de mulți oameni nebuni.
Am dat apoi de o statistică care a venit la fix pentru mine.
Era un articol academic foarte interesant
din care am aflat că în prezent, în SUA, 67% din cei necăsătoriți
care au o relație de durată
nu se căsătoresc de frica divorțului.
Sunt îngroziți de consecințele
sociale, legale, emoționale,
economice ale divorțului.
Așa că am ajuns să nu consider asta o nechibzuință:
cred că e precauție.
În prezent, cei necăsătoriți vor să știe absolut totul despre partenerul lor
înainte să se căsătorească.
Afli multe în pat,
nu doar cum face cineva dragoste,
ci și dacă sunt buni,
dacă ascultă
și, la vârsta mea,
dacă au simțul umorului.
(Râsete)
Într-o epocă în care avem prea multe opțiuni,
ne temem foarte puțin de sarcină și boli
și nu ne e rușine să facem sex înainte de căsătorie,
cred că oamenii iubesc fără să se grăbească.
De fapt, ceea ce se întâmplă e
că suntem martorii unei expansiuni reale a etapei ante-mariaj
înainte de a pune verigheta pe deget.
Pe vremuri mariajul era începutul unei relații,
acum e finalul.
Creierul uman, însă —
(Râsete)
Creierul uman e mereu învingător,
și, într-adevăr, astăzi în SUA,
86% din americani se vor căsători până la vârsta de 49 de ani.
Chiar și în alte culturi din lume în care nu se căsătoresc atât de des,
în cele din urmă se așează la casa lor cu un partener de durată.
Așa că am început să înțeleg:
în această prelungire a etapei pre-angajament,
dacă poți să scapi de relațiile nocive înainte de mariaj,
poate vom vedea mai multe căsătorii fericite.
Așa că am studiat 1.100 de oameni căsătoriți din SUA —
nu pe Match.com, bineînțeles —
și le-am pus o mulțime de întrebări.
Una dintre aceste întrebări era:
„Te-ai recăsători cu persoana cu care ești căsătorit?”
81% au spus „Da”.
De fapt, cea mai mare schimbare în idila modernă și în viața de familie
nu este tehnologia.
Nu e nici măcar iubirea lentă.
E numărul în creștere al femeilor de pe piața locurilor de muncă
din întreaga lume.
Timp de milioane de ani,
strămoșii noștri au trăit în grupuri de vânători-culegători.
Femeile navetau ca să-și strângă fructele și legumele.
Veneau acasă cu 60-80% din masa de seară.
Familia cu venit dublu era regula.
Femeile erau considerate la fel de puternice economic, social
și sexual ca și bărbații.
Însă acum 10.000 de ani, mediul s-a schimbat,
am început să întemeiem căminul la fermă,
iar bărbații și femeile au devenit obligați
să se căsătorească cu persoana potrivtă,
din mediul potrivit,
religia potrivită,
neamul potrivit și legăturile sociale și politice potrivite.
Slujba bărbaților a devenit mai importantă:
trebuiau să mute pietrele, să taie copacii, să are pământul.
Duceau produsele la piețele locale și se întorceau
cu echivalentul lor în bani.
Odată cu asta,
vedem o creștere a unei mulțimi de credințe:
cea a virginității și mariajului,
a căsătoriilor aranjate — a celor aranjate cu strictețe —
credința că bărbatul e capul familiei,
că locul femeii e în casă
și, cel mai important,
respectă bărbatul și „până ce moartea ne va despărți”.
Toate astea nu mai sunt.
Dispar și în multe locuri au dispărut deja.
Trăim acum o revoluție a mariajului.
Ne debarasăm de 10.000 de ani de tradiție de agricultură
și trecem la relații egalitariste între sexe —
ceva ce eu consider extrem de compatibil cu vechiul spirit uman.
Nu sunt o optimistă nerealistă;
sunt multe motive să ne plângem.
Am studiat divorțul în 80 de culturi.
Am studiat adulterul în multe —
sunt o groază de probleme.
După cum spunea poetul William Butler Yeats:
„Dragostea-i doar pacoste.”
Aș adăuga: „Nimeni nu scapă cu viață.”
(Râsete)
Cu toții avem probleme.
De fapt, cred că poetul Randall Jarrell rezumă totul cel mai bine.
A spus: „Lumea-ntunecată, neliniștită a familiei —
unde cei mari se pot pierde, iar cei umili pot învinge.”
Vă las cu aceste cuvinte:
iubirea și atașamentul vor învinge,
tehnologia nu poate schimba asta.
Voi concluziona spunându-vă
că înțelegerea relațiilor interumane trebuie să ia în considerare
unul dintre cei mai puternici determinați ai comportamentului uman:
nevoia inepuizabilă, adaptabilă
și primordială a omului de a iubi.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)
Kelly Stoetzel: Mulțumim, Helen.
După cum știi, printre noi se află un alt vorbitor
care lucrează în același domeniu.
Ea vine cu o perspectivă diferită.
Esther Perel e psihoterapeut care lucrează cu cupluri.
Tu studiezi date,
Esther studiază poveștile pe care i le spun cuplurile
când vin la ea să îi ajute.
Haideți să o chemăm pe scenă.
Esther?
(Aplauze)
Esther, ai auzit discursul lui Helen,
este vreo parte a acestuia
cu care ai rezonat din perspectiva propriei tale munci
asupra căreia ai vrea să comentezi?
Esther Perel: E interesant deoarece, pe de-o parte,
nevoia de iubire e omniprezentă și universală.
Dar modul în care iubim —
sensul pe care îl dăm —
regulile care ne guvernează relațiile, cred,
se schimbă fundamental.
Am pornit de la un model care, până acum,
s-a concentrat pe datorie și obligație,
nevoile colective și loialitate.
Și am trecut
la un model al liberei alegeri și al drepturilor individului,
al auto-realizării și fericirii.
Așa că primul lucru la care m-am gândit
a fost că nevoia nu se schimbă,
dar se schimbă foarte mult contextul și modul în care ajustăm aceste relații.
Legat de paradoxul alegerii —
pe de-o parte, savurăm noutatea
și caracterul jucăuș, cred,
de a putea avea atât de multe opțiuni.
În același timp,
când vorbești despre supraîncărcătura cognitivă,
văd mulți, mulți oameni care ...
cărora le e groază de nesiguranța și îndoiala
care vin la pachet cu alegerea,
creând un caz de „FDOR”
și ducându-ne —
FDOR, Frica De Ocazie Ratată, sau frica de a rata ceva —
ceva de genul „Cum știu că mi-am găsit alesul?
Jumătatea?”
Așa că am creat ceea ce eu numesc „ambiguitate stabilă.”
Ambiguitatea stabilă e atunci când îți e prea frică să fii singur,
dar nici nu prea vrei să te implici în „construirea” intimității.
E un set de tactici care prelungesc incertitudinea unei relații,
dar și incertitudinea unei despărțiri.
Pe internet avem trei variante majore.
Una e „înghețarea” și acumularea,
care sunt tactici forte bune de stagnare
ce oferă un fel de tipare de durabilitate
care subliniază natura nedefinită a unei relații,
dar, în același timp, îți dă suficientă consecvență încurajatoare
și suficientă libertate cu limite nedefinite.
(Râsete)
Da?
Urmează metoda furișării.
În esență, acesta este...
Practic dispari din grămada de texte instant
și nu mai trebuie să te ocupi de durerea pe care o provoci altuia,
pentru că devine invizibilă chiar și pentru tine.
(Râsete)
Așa e?
M-am gândit — cuvintele astea mi-au venit în timp ce te ascultam,
cum un vocabular creează o realitate,
și asta e întrebarea mea pentru tine:
Crezi că atunci când se schimbă contextul,
esența iubirii rămâne neschimbată?
Tu studiezi creierul, iar eu studiez relațiile și poveștile oamenilor,
deci cred că e tot ce spui tu și încă ceva în plus.
Dar nu știu întotdeauna gradul în care un context ce se modifică ...
Începe să se schimbe la un moment dat —
Dacă se schimbă sensul, se schimbă și nevoia
sau nevoia nu are nevoie de context?
HF: Uau! Ei bine —
(Râsete)
(Aplauze)
Am trei abordări aici, da?
Legat de prima:
e evident că ne-am schimbat, că acum vrem să iubim pe cineva
și, mii de ani, a trebuit să ne luăm cu persoana potrivită,
cu educația și familia potrivită.
De fapt, în studiul meu cu 5.000 de oameni anual,
îi întreb: „Ce căutați?”
Și în fiecare an, peste 97% spun —
EP: Lista crește —
HF: Ei bine, nu.
În principiu, peste 97% din oameni
vor pe cineva care îi respectă,
cineva în care să poată avea încredere,
cineva care îi face să râdă,
care își face suficient timp pentru ei
și care e atrăgător din punct de vedere fizic.
Asta nu se schimbă.
Și cu siguranță... sunt două părți —
EP: Știi cum numesc eu asta?
Nu asta obișnuiau să spună oamenii —
HF: Adevărat.
EP: Spuneau că vor pe cineva cu care să aibă companie,
sprijin economic, copii.
Am trecut de la economia de producție la cea de servicii.
(Râsete)
Am făcut-o într-o cultură mai extinsă, o facem și în mariaj.
HF: Corect, nu încape îndoială.
E interesant, milenarii vor, de fapt, să fie părinți foarte buni,
pe când generația următoare vor să aibă un mariaj bun,
dar nu se axează pe a fi buni părinți.
Vedeți toate aceste nuanțe.
Sunt două părți esențiale ale personalității:
e cultura — ce ați fost educați să faceți, să credeți și să spuneți —
și mai e temperamentul.
În esență, până acum am vorbit de temperament,
iar acesta cu siguranță se va schimba odată cu timpurile
și credințele.
În termenii paradoxului alegerii,
ne e nicio îndoială că e o pacoste.
Timp de milioane de ani, am dat peste băiatul acela drăguț
de la gârlă
și făceam totul să-l cucerim.
EP: Da, dar ...
HF: Vreau să mai spun un lucru.
În esență, în societățile de vânători-culegători,
aveau de obicei doi sau trei parteneri pe parcursul vieții.
Nu erau demodați!
Nu sugerez ce să facem,
dar ideea e că mereu am avut opțiuni.
Omenirea e mereu —
de fapt, creierul e construit să se „echilibreze”,
să încerce și să decidă:
Să rămân sau să plec? Să plec sau să rămân?
Ce șanse am aici?
Cum o să fac asta acolo?
Cred că acum suntem martorii unei reiterări a acestui lucru.
KS: Vă mulțumesc amândurora.
Cred că o să avem milioane de parteneri la cină în seara aceasta!
(Aplauze)
Mulțumesc, mulțumesc.