Nemrég Új-Guinea hegyeiben utazgatva
beszélgettem egy férfival, akinek 3 felesége volt.
Megkérdeztem: "Hány feleséget szeretne?"
Hosszasan hallgatott,
én pedig eltűnődtem:
"Ötöt fog mondani?
Talán tízet?
Vagy 25-öt?"
Hozzám hajolt,
és suttogva közölte: "Egyet sem."
(Nevetés)
A társadalmak 86%-a megengedi, hogy a férfiaknak több feleségük legyen:
ez a poliginia, a többnejűség.
Ám e kultúrák zömében
csupán a férfiak 5-10%-ának van több felesége.
A több feleség bajjal járhat.
Csakugyan, a feleségek esetleg civakodhatnak,
néha megmérgezik egymás gyerekeit,
sok tehénre, sok kecskére,
sok pénzre, sok földre van szükség,
hogy valaki háremet tartson.
Párunkhoz ragaszkodó faj vagyunk.
Az emlősök 97%-a nem él párosan, hogy fölnevelje kicsinyét,
de az ember igen.
Nem keltem azt a látszatot,
hogy szükségképpen szexuálisan hűek vagyunk társunkhoz.
42 kultúra házasságtörési szokásait vizsgáltam,
értem, hogy ennek bizonyos genetikai,
bizonyos agyberendezkedési okai vannak.
Ez nagyon elterjedt világszerte,
de a mi lényegünk a szeretet.
Hogyan változtatja meg a technológia a szeretetet?
Kijelenthetem, hogy sehogy.
Agyakat vizsgálok.
Munkatársaimmal együtt több mint 100 alany agyát szkenneltük be,
olyanokét, akik épp most estek boldog szerelembe,
olyanokét, akiket épp most hagytak el,
és tartós szerelemben élőkét is.
Lehetséges tartósan szerelemben élni.
Régóta úgy tartom,
hogy három, élesen eltérő
párzási és szaporodási agyi rendszer fejlődött ki
szexuális ösztön,
az erősen romantikus szerelem érzése
és a mély kozmikus ragaszkodás a tartós társhoz.
Ez a 3 agyi rendszer
sok más agyterülettel együtt hangszereli
a szexuális, romantikus és családi életünket.
De ezek az agykéreg alatt,
a határkérgi rendszer alatt vannak,
amelyben érzelmeink keletkeznek.
Ezek az agy legősibb, energiával,
vágyakkal, törekvésekkel és ösztönökkel teli részében vannak.
Ez esetben az ösztön célja
elnyerni az élet legnagyobb jutalmát:
partnert a párosodáshoz.
Kb. 4,4 millió éve fejlődtek ki első őseinkben,
és nem fognak változni attól, hogy jobbra vagy balra húzod a Tinderen.
(Nevetés)
(Taps)
Nem vitás, hogy a technológia változtat udvarlási módszereinken:
ímélezés, SMS-ezés,
érzelmek kifejezésére az emodzsik,
szextelés,
fényképek lájkolása, szelfik...
Az udvarlásra vonatkozó új szabályokkal találkozunk.
De ezek változtatnak-e
lényegesen a szerelmen?
Vegyük pl. a 40-es évek végét,
amikor a kocsik igen népszerűvé váltak,
és hirtelen megjelentek a gördülő hálószobák.
(Nevetés)
Mit tartsunk a fogamzásgátló tabletta bevezetéséről?
Lerázva a teherbe esés és a társadalmi bukás fenyegetését,
a nők végre kifejezést adhattak ősi szexualitásuknak.
Még a randioldalak sem változtatnak a szerelmen.
A Match.com tudományos főtanácsadója vagyok.
Már 11 éve.
Azt hangoztatom, és ott egyetértenek velem,
hogy ezek nem randioldalak:
ezek ismerkedő oldalak.
Ha beülünk egy bárba,
egy presszóba
vagy a téren leülünk a padra,
ősi agyunk hirtelen akcióba lendül, mint egy fölriadt macska.
Mosolygunk,
nevetünk
és figyelünk
és úgy hivalkodunk, mint őseink tették 100 ezer évvel ezelőtt.
Ajánlhatunk önöknek különböző személyeket
– ezt teszik a randioldalak –,
de az egyetlen jó algoritmus a saját agyunk.
Ezen a technológia nem fog változtatni.
Azon sem változtat, kit fogadunk majd kegyeinkbe.
Személyiségbiológiával foglalkozom,
és arra jutottam,
hogy 4 alapvető gondolkodási és viselkedési stílust fejlesztettünk ki,
ezek a dopamin-, szerotonin-, tesztoszteron-
és ösztrogénrendszerekhez kötődnek.
Összeállítottam egy idegtudományi kérdőívet
a jellemzők mérésére,
a jellemzőegyüttes mérésére,
amelyek e 4 agyi rendszerhez köthetők.
Majd fölraktam a kérdőívet 40 ország
különböző randioldalára.
Legalább 14 milliónyian töltötték ki a kérdőívet,
és így megfigyelhettem, ki kihez vonzódik.
Kiderül,
hogy akiknél uralkodó a dopaminrendszer,
ők többnyire kíváncsiak, alkotók, természetesek, energetikusok;
– képzelem, hány ilyen ember ül itt a teremben –,
ők a hasonszőrűekhez vonzódnak.
A kíváncsi és alkotó embereknek olyanok kellenek, mint ők maguk.
Akiknél a szerotoninrendszer teng túl,
jellemzően hagyomány- és szabálykövetők,
ők tekintélytisztelők,
többnyire vallásosak – a vallásosság része a szerotoninrendszernek –,
a hagyománytisztelők a hagyománytisztelőket keresik.
A hasonlóság vonz.
A másik két esetben az ellentétek vonzanak.
Akikre a tesztoszteronrendszer a jellemző,
jobbára elemző, logikus, közvetlen és határozott típusúak,
ők az ellentétüket keresik:
olyanokat, akiknél magas az ösztrogénszint,
akiknek nagyon jó a beszélőkéjük,
akik tudnak bánni az emberekkel,
akiknek jó a megérzésük,
gondoskodók és érzelmileg gazdagok.
A párválasztásról vannak természetes mintáink.
A modern technológia nem hoz változást abban, kit szeretünk majd.
De a technológia olyan modern tendenciát hoz létre,
amelyet különösen fontosnak tartok.
Ez a választási paradoxon fogalmához kapcsolódik.
Több millió éven keresztül
vadászó-gyűjtögető csoportocskákban éltünk.
Nem volt lehetőségünk
a randioldal 1 000 jelöltje közül választani.
Az utóbbi időben ezt tanulmányozom.
Azt hiszem, hogy agyunkban van valamilyen kitüntetett hely.
Nem tudom, mi az, de az adatokból kiolvashatóan
kb. 5-9 változattal vagyunk képesek egyidejűleg foglalkozni,
aztán beáll, amit a tudósok kognitív túlterhelésnek hívnak.
Többet ekkor már nem vállalunk be.
Úgy vélem, hogy a kognitív túlterhelés miatt
az udvarlás új korszakába lépünk;
ezt én lassú szerelemnek hívom.
Erre a Match.commal végzett munkám során jöttem rá.
Az utóbbi 6 évben minden esztendőben
elvégeztük a "Szinglik Amerikában" c. kutatásunkat.
Nem a Match populációját kérdeztük le,
hanem az amerikai népességet.
Mintánk több mint 5 000 fős volt,
az amerikaiak reprezentatív mintája, amely az USA népszámlálásán alapult.
Több mint 30 ezer fő adatait vizsgáltuk,
és minden évben
ugyanazt a mintázatot tapasztaltuk.
Minden évben, amikor fölteszem a kérdést, kiderül,
hogy több mint 50%-uknak volt egyéjszakás kalandja.
Nem biztos, hogy tavaly, hanem élete során;
50%-uknak volt már semmire sem kötelező kapcsolata
az élete során,
és több mint 50%-uk élt együtt hosszasan valakivel
házassága előtt.
Az amerikaiak szerint ennek oka a felelőtlenség.
Sokáig kételkedtem benne:
a mintázat túl egyértelmű.
Kell lennie rá valami darwini magyarázatnak.
Nem annak, hogy sok a hülye.
Aztán rábukkantam egy statisztikára, amitől leesett a tantusz.
A tudományos cikk arról szólt,
hogy a mai amerikai szinglik 67%-a,
aki már régóta együtt él valakivel,
azért nem házasodott meg, mert tart a válástól.
Meg vannak rémülve
a válás társadalmi, jogi,
érzelmi és gazdasági következményeitől.
Rájöttem, hogy az oka nem a felelőtlenség.
Inkább az óvatosság.
A mai szinglik mindent tudni akarnak a társukról,
mielőtt összeházasodnának.
Sok minden kiderül az ágyban;
nemcsak az, ki hogyan szeretkezik,
hanem az is, hogy gyengéd-e,
figyelmes-e,
korombeli-e
és van-e humorérzéke.
(Nevetés)
Abban a korban, amikor dúskálunk a lehetőségekben,
nemigen félünk a terhességtől és a betegségtől,
és nincs szégyenérzetünk a házasság előtti szex miatt,
azt hiszem, az emberek időt fordítanak a szeretetre.
Azt látjuk,
hogy meghosszabbodik
az elköteleződés előtti időszak.
Egykor a házasság a kapcsolat kezdete volt,
most pedig a fináléja.
De az emberi agy
(Nevetés)
De az emberi agy mindig diadalt ül,
így is van: ma az USA-ban
a lakosság 86%-a 49 éves koráig megházasodik.
Még azokban a kultúrákban is, ahol nem ily gyakran házasodnak,
végül lecövekelnek a társuk mellett, akivel régóta élnek együtt.
Az jutott az eszembe:
ha az elköteleződés hosszú időszaka alatt,
még házasság előtt megszabadulhatunk a rossz kapcsolatoktól,
talán több boldog házasság lesz.
Végeztem egy kutatást az USA-ban 1 100 házas emberrel,
nyilván nem a Match.-comon,
s jó pár kérdést föltettem nekik.
Az egyik ez volt:
"Összeházasodna-e újból a mostani házastársával?"
81%-uk igennel válaszolt.
A legnagyobb változást a modern románcban és a családi életben
nem a technológia jelenti.
Még csak nem is a lassú szerelem.
A nők az egész világon, minden kultúrában
bekerülnek a munkaerőpiacra.
Évmilliók alatt őseink
vadászó-gyűjtögető csoportocskákban éltek.
A nők ingáztak a munkába, hogy begyűjtsék a zöldség-gyümölcsöt.
60-80%-uk hazahordta a vacsorát.
A kétkeresős család volt a szabály.
A nőket gazdasági, társadalmi és szexuális szempontból
a férfiakkal egyenlő hatalmúnak tartották.
De úgy 10 ezer éve a helyzet megváltozott,
kezdtünk tanyákon letelepedni,
és mind a férfiaknak, mind a nőknek kötelezővé vált
jó családi hátterű,
egyazon vallású,
kellő rokonságú,
társadalmi és politikai kötődésű személlyel összeházasodniuk.
A férfi munkája vált fontosabbá:
sziklát görgetett, fát döntött, szántott.
Ő hordta piacra a terményeket,
hozta az értük kapott pénzt.
Ezzel egyidejűleg
rengeteg hiedelem jelenik meg,
a házasságkötés-kori szüzesség hiedelme,
érdekházasságok, szigorú érdekházasságok,
az a hiedelem, hogy a férfi a ház ura,
hogy a nőnek otthon a helye,
és legfőképpen:
tiszteld férjedet, míg a halál tőle el nem választ.
Ez már a múlté.
Ezek elavulóban vannak,
de sok helyen már elavultak.
Jelenleg a házasság forradalmát éljük.
Eltűnik 10 000 év gazdálkodási hagyománya,
és a nemi egyenlőség felé haladunk;
szerintem ez nagyon összefér az ókori emberi szellemmel.
Nem vagyok hurráoptimista,
sok minden nincs rendjén.
80 kultúrában vizsgáltam a válást.
Sokban tanulmányoztam a házasságtörést,
rengeteg zűr van vele.
A költő William Butler Yeats ezt írta:
"A szerelem csalárd dolog".
Hozzáfűzném: "Élve senki nem ússza meg".
(Nevetés)
Mindannyiunknak vannak gondjaink.
De talán a költő Randall Jarrell foglalta össze ezt a legjobban:
"A családi élet nehéz, sötét világa,
ahol a legnagyobbak elbukhatnak, és a legalázatosabbak sikert aratnak."
De búcsúzóul ezt mondom:
a szerelem és a ragaszkodás győzedelmeskedik,
ezen a technológia nem változtat.
Zárásként azt mondom:
bármely emberi kapcsolat megértése nem hagyhatja figyelmen kívül
az emberi viselkedés egyik legerősebb elemét:
az olthatatlan,
alkalmazkodó
és ősi szeretetvágyat.
Köszönöm.
(Taps)
Kelly Stoetzel: Nagyon köszönjük, Helen.
Nyilván tudod, itt van egy másik előadónk is,
aki ugyane témával foglalkozik.
Más szempontból vizsgálódik.
Esther Perel párokkal foglalkozó pszichoterapeuta.
Te adatokat elemzel,
Esther a hozzá segítségért forduló párok
elmondott történeteit elemzi.
Kérlek, hogy gyere a színpadra,
Esther!
(Taps)
Esther,
Helen előadásának hallgatása közben
volt-e olyan rész,
mely munkáddal összefüggésben megragadott,
és amihez megjegyzést fűznél?
Esther Perel: Ez érdekes, mert egyfelől
a szeretetigény mindenütt jelenlevő, általános.
De ahogy szeretünk,
amilyen értelmet adunk neki,
a kapcsolatunkat irányító szabályok
alapvető változáson mennek át.
Az eddigi modellt
elsősorban az engedelmesség és kötelesség szabályozta,
a közös termelés és a kitartás szükséglete.
E modellt elmozdítottuk
a szabad választás, az egyéni jogok,
az önmegvalósítás és a boldogság felé.
Elsőként az jutott eszembe,
hogy a szükséglet ugyan nem változik,
de a körülmények és a kapcsolatok szabályozási módja
nagyon is.
A választási paradoxont illetően
egyrészt a változatosság
s a játékosság azért gyönyörködtet,
hogy oly sok lehetőséggel élhessünk.
Másrészt,
mikor a kognitív túlterhelésről beszélünk,
sok-sok embert látok,
aki retteg a bizonytalanságtól és az önbizalomhiánytól,
amelyek a változatok tömegéből adódnak;
ezek okozzák a FOMO-jelenséget,
a félelmet a lehetőség kihagyásától,
azt, hogy valamit elpuskázunk.
"Honnan tudjam,
hogy az igazit találtam-e meg?
Létrehoztuk az ún. "stabil kétértelműséget".
Az a stabil kétértelműség, amikor túlságosan félünk az egyedülléttől,
de azért a szerelmi viszonyban nem óhajtjuk lekötni magunkat.
Ez az egyik taktika a kapcsolat bizonytalanságának elhúzására,
de egyúttal a szakítás bizonytalanságának elhúzására is.
Az interneten 3 fő példát találunk rá:
Az egyik a jegelés és a sumákolás,
Ezek pompás időhúzó taktikák,
amelyek egyféle halogató sémát kínálnak,
amely a kapcsolat határozatlan jellegét domborítja ki,
de egyben elég kényelmes stabilitást
és elég szabadságot nyújt tisztázatlan határok között.
(Nevetés)
Nem így van?
Aztán jön a fölszívódás.
A fölszívódás azt jelenti,
hogy valaki teljesen eltűnik, semmilyen üzenetre sem reagál,
nem törődik vele, milyen fájdalmat okoz vele a másiknak;
még önmaga számára is láthatatlanná válik.
(Nevetés)
Nem így van?
Miközben téged hallgattalak, ezek jutottak eszembe,
úgy ahogy a szókészletből kialakul a valóság,
s egyúttal kialakul
a neked fölteendő kérdésem:
Ha a körülmények megváltoznak,
attól még a szeretet természete ugyanolyan marad?
Te az agyat, én az emberi viszonyokat és történeteket vizsgálom,
ezért amit mondasz, pozitív.
De nem mindig tudom, hogy a változó körülmények mennyiben...
Valahol kezd-e változni...
Ha a jelentés változik, változik-e a szükséglet,
vagy világos a szükséglet az egész összefüggésében?
HF: Hűha!
(Nevetés)
(Taps)
Három megjegyzésed volt.
Az elsőt illetően:
nem vitás, hogy megváltoztunk; kell valaki, akit szeretünk.
Évezredekig a megfelelő személlyel kellett házasodnunk,
akinek jó a háttere és jók a kapcsolatai.
Az évi 5 ezer fő körében végzett kutatásaim során megkérdezem:
"Mire törekszik?"
Minden évben több mint 97% mondja...
EP: A lista bővül...
HF: Hát nem.
A lényeg, hogy több mint 97%
valaki olyanra vágyik, aki becsüli,
akiben megbízhat, bizalmába avathat,
aki megnevetteti,
aki elég időt szentel neki
és akit külsőleg vonzónak talál.
Ez soha nem módosul.
Biztos, hogy kettőn áll a vásár...
EP: Tudod, hogy hívom ezt?
Nem úgy, ahogy régen nevezték...
HF: Erről van szó.
EP: Olyasvalakit akartak, akivel összetartoznak,
aki gazdasági támasz, akitől gyereket akarnak.
A termelő gazdaságról áttértünk a szolgáltató gazdaságra.
(Nevetés)
Ezt tettük a kultúra egészében, és ezt tesszük a házasságban.
HF: Nem vitás.
A 2000 körül felnőtté válók nagyon jó szülők akarnak lenni,
a náluk idősebb nemzedék jó partit szeretne,
nekik nem annyira fontos, hogy jó szülők legyenek,
Ezek apróságok.
A személyiség két alapvető részből áll:
a kultúránk, amiben fölnőttünk, teszünk, hiszünk és mondunk,
másrészt a vérmérsékletünk.
Lényegében a vérmérsékletünkről beszélek.
Vérmérsékletünk az idő múlásával és hiedelmeink módosulásával
biztosan megváltozik.
A választás paradoxonát illetően
nem vitás, hogy ez kényes kérdés.
Évezredeken keresztül csak megláttuk azt a délceg fiút
az itatónál,
és ráhajtottunk.
RP: Igen, de...
HF: Egy dolgot még hozzáteszek.
A lényeg az, hogy a vadászó- gyűjtögető társadalmakban
jellemzően 2-3 társuk volt életük során.
Nem voltak finnyásak!
Nem állítom, hogy mi azok vagyunk,
de a lényeg, hogy nekünk mindig volt alternatívánk.
Az emberiség mindig...
Agyunk alkalmas az ún. egyensúlyba hozásra,
hogy kipróbáljon s döntsön:
Jöjjek és maradjak? Menjek vagy maradjak?
Milyen lehetőségeim vannak itt?
Hogyan kezelhetem ezt itt?
Azt hiszem, most más lehetőségeink vannak.
KS: Köszönöm mindkettőtöknek.
Azt hiszem, ma este rengeteg vacsorapartneretek lesz.
(Taps)
Köszönöm. Köszönöm.