Moja priča počinje 4. jula 1992. godine,
dana kada je moja majka pratila svoju ljubav sa fakulteta
iz Egipta do Njujorka.
Dok je vatromet eksplodirao iznad horizonta,
moj otac je u šali pogledao moju majku i rekao:
„Vidi, draga,
Amerikanci slave tvoj dolazak.“
(Smeh)
Nažalost, nije izgledalo baš kao proslava
kada bismo, dok sam odrastala, moja majka i ja krenule da iz Kvinsa
tumaramo ulicama Njujorka,
a moja majka sa hidžabom i dugim haljinama
bi stegla svoju ruku oko mojih prstića
dok bi se suprotstavljala oštrim komentarima poput:
„Vrati se odakle si došla,“
„Nauči engleski,“
„Glupi imigrant.“
Ove reči su imale za cilj da se osećamo nebezbedno, nesigurno
u svom komšiluku, u sopstvenoj koži.
Ali zbog tih istih ulica
sam se zaljubila u Njujork.
Kvins je jedno od mesta sa najviše različitosti na svetu,
gde roditelji imigranti imaju priče koje uvek počinju
iznosom između tri i 15 dolara u džepu,
putovanjem preko ogromnog mora
i plaćanjem u kešu za sumnjive smeštaje
koji su skrivali porodice u pretrpanim, oštećenim stanovima.
Upravo te porodice su toliko naporno radile
da bi se postarale da imamo bezbedne mikrozajednice -
mi, kao deca imigranata,
da se osećamo podržano i voljeno u svojim identitetima.
Ali to su uglavnom bile žene.
Te žene su razlog zašto je moja majka,
uprkos izjavama sa kojima se suočavala,
ostala nepokolebljiva.
Te žene su među najsnažnijim ženama
koje sam ikada srela u životu.
Mislim, imale su mreže za sve.
Imale su sistem smenjivanja za to ko će čuvati čiju decu i kada,
za štednju novca,
za priređivanje zabava sa trbušnim plesom,
učenje Kurana napamet i učenje engleskog jezika.
Sakupljale bi male zlatne žetone
da bi prikupile sredstva za lokalnu džamiju.
Upravo su ove žene,
kada sam rešila da nosim hidžab,
bile te koje su me u tome podržale.
Kada su me maltretirali jer sam muslimanka,
uvek sam se osećala kao da imam vojsku nepokolebljivih severnoafričkih tetki
koje su mi čuvale leđa.
I tako bih se svakog jutra u 15. godini probudila, stala pred ogledalo
i obmotala divnu jarku svilu oko glave
kao što to radi moja majka, i kao što je to činila moja baka.
Jednoga dana, tog leta 2009. godine,
izašla sam na ulice Njujorka
i bila sam na putu da volontiram u organizaciji protiv nasilja u porodici
koju je osnovala jedna žena u mom komšiluku.
Sećam se da sam u tom trenutku osetila trzaj na potiljku.
Onda me je neko povukao i zgrabio,
pokušavajući da mi skine hidžab sa glave.
Okrenula sam se ka visokom muškarcu sa širokim ramenima,
sa čistom mržnjom u očima.
Borila sam se, uzvratila,
i na kraju sam uspela da pobegnem,
sakrila se u kupatilu te organizacije i plakala.
Neprestano sam razmišljala:
„Zašto me mrzi?
Ni ne poznaje me.“
Zločini iz mržnje nad muslimanima u SAD
povećali su se za 1 600 procenata nakon napada 11. septembra,
i jedna na svake četiri žene u SAD
doživi neku vrstu rodnog nasilja.
Možda ne deluje tako,
ali islamofobija i nasilje usmereno protiv muslimana
su vrsta rodnog nasilja,
imajući u vidu vidljivost muslimanki sa našim hidžabima.
Nisam bila sama
i to me je užasavalo.
To je podstaklo želju da nešto uradim.
Nateralo me je da istupim i da se pobrinem da niko koga volim,
da nijedna žena ne mora da se oseća ovako nesigurno u svojoj koži.
Počela sam da razmišljam o tome kako su žene u mom komšiluku
uspele da izgrade zajednicu za sebe,
i kako su umele da iskoriste vrlo malo resursa koje su imale
kako bi nešto ponudile.
Počela sam da razmišljam o tome šta mogu da ponudim
da bih ženama izgradila bezbednost i snagu.
Kroz ovo putovanje
sam naučila par stvari,
i to bih želela da podelim sa vama danas, neke od tih lekcija.
Lekcija broj jedan:
počnite sa onim što znate.
U to vreme sam se bavila šotokan karateom
otkad sam znala za sebe,
i imala sam crni pojas.
Da. Pa sam pomislila - iznenađenje.
(Smeh)
Pomislila sam da bi možda trebalo da krenem po komšiluku
i učim devojke samoodbrani.
I zaista sam krenula i kucala na vrata,
razgovarala sa vođama zajednice, sa roditeljima, sa devojkama,
i konačno sam uspela da obezbedim besplatan podrum mesne zajednice
i da ubedim dovoljno devojaka da dođu na moj čas.
I zapravo je uspelo,
jer kada sam predložila ideju,
većina odgovora je bila u fazonu:
„U redu, simpatično,
devojka od 155cm sa hidžabom koja zna karate.
Baš lepo.“
Ali zapravo sam postala kvinska, njujorška verzija gospodina Mijagija
sa 16 godina,
i počela sam 13 devojaka, u tom podrumu mesne zajednice
da učim samoodbrani.
Sa svakim potezom samoobrane,
kroz osam susreta za vreme tog leta,
počele smo da shvatamo moć svojih tela,
i počele smo da delimo iskustva
o svojim identitetima.
Ponekad je bilo šokantnih saznanja,
nekad je bilo suza,
ali uglavnom smeha.
Završila sam to leto sa tim neverovatnim sestrinstvom,
i počela sam da se osećam mnogo bezbednije u svojoj koži.
I upravo zbog tih žena smo nastavile da podučavamo.
Nikada nisam mislila da ću nastaviti, ali nastavile smo da podučavamo.
Danas, posle devet godina, 17 gradova,
12 zemalja, 760 kurseva
i hiljade žena i devojčica,
još uvek podučavam.
Ono što je počelo kao kurs samoodbrane
u podrumu mesne zajednice
sada je međunarodna organizacija
usmerena na stvaranje bezbednosti i snage žena širom sveta:
Malika.
(Aplauz)
Lekcija broj dva:
počnite od onih koje znate.
Često može biti veoma uzbudljivo,
naročito ako ste stručnjak u nečemu
i želite da ostvarite uticaj,
da upadnete u zajednicu i mislite da imate čarobni recept.
Ali vrlo rano sam naučila,
kao što je cenjeni filozof Kendrik Lamar jednom rekao,
da je vrlo važno biti skroman i spustiti se na zemlju.
U suštini, u 15. godini,
jedina zajednica sa kojom sam mogla da radim
bile su devojčice od 14 godina u mom komšiluku,
i to zato što sam im bila drugarica.
Osim toga, nisam znala šta znači biti dete
bengalskih imigranata u Bruklinu,
niti Senegalac u Bronksu.
Ali znala sam devojke koje su bile povezane sa tim zajednicama,
i bilo je neverovatno kako su već imale
slojeve poverenja, svesti i odnosa sa svojim zajednicama.
Kao moja majka i žene u njenom komšiluku,
imale su jako snažne društvene mreže,
i radilo se o obezbeđivanju sposobnosti
i verovanja u definiciju sigurnosti drugih žena.
Iako sam bila instruktorka samoodbrane,
nisam mogla da uđem u neku zajednicu
i definišem sigurnost za neku drugu ženu
koja nije deo moje zajednice.
To je bilo zato što sam, kako se naša mreža širila,
shvatila da samoodbrana nije samo fizička.
To je zapravo vrlo emotivan posao.
Mislim, imale bismo čas samoodbrane od 60 minuta,
a zatim bi nam 30 minuta bilo rezervisano samo za pričanje i isceljivanje.
Tokom tih 30 minuta,
žene bi iznele šta ih je uopšte dovelo na časove,
ali i druga iskustva sa nasiljem.
Na primer, na jednom od časova,
jedna žena je počela da govori
o tome kako je preko 30 godina bila u vezi u kojoj je bilo porodičnog nasilja,
i to je bio prvi put kada je to mogla da izgovori
jer smo joj uspostavili siguran prostor.
To je moćan posao,
ali dešava se samo kada verujemo u sposobnost žena da same definišu
šta sigurnost i snaga znači za njih.
U redu, što se tiče lekcije broj tri -
a ovo je za mene bilo najteže -
najbitnija stvar u vezi sa ovim je da počnete sa radošću.
Kada sam počela da se bavim ovim, reagovala sam na napad zasnovan na mržnji,
pa sam se osećala nesigurno, nervozno i preplavljeno.
Bila sam jako uplašena.
To ima smisla, jer, ako se vratite korak unazad,
a pretpostavljam da se mnogo žena u ovoj prostoriji
verovatno može poistovetiti sa time,
taj preplavljujući osećaj nesigurnosti
je često neprestano uz nas.
Mislim, zamislite ovo:
vraćate se kući kasno noću, čujete korake iza sebe.
Pitate se da li da hodate brže ili da usporite.
Držite ključeve u ruci za slučaj da morate da ih upotrebite.
Kažete: „Pošalji mi poruku kad dođeš kući, da znam da si bezbedna.“
A to i mislimo.
Bojimo se da spustimo piće.
Bojimo se da govorimo previše ili premalo na sastanku.
A zamislite da ste žena i crne rase i transrodna i kvir i Latinoamerikanka
i bez dokumenata i siromašna i imigrantkinja,
i tek onda možete da zamislite kako ovaj posao može da preplavi,
naročito u kontekstu lične bezbednosti.
Međutim, kada sam se vratila unazad da razmislim
o tome šta me je najpre navelo da se bavim ovim,
počela sam da shvatam da je to zapravo bila moja ljubav
prema ženama u mojoj zajednici.
Način na koji sam videla da se okupljaju,
njihova sposobnost da stvaraju jedna za druge,
je ono što me je inspirisalo da nastavim da ovo radim
iz dana u dan.
Bilo da sam se nalazila u izbegličkom kampu u Jordanu,
u mesnoj zajednici u Dalasu u Teksasu
ili u kancelariji kompanije u Silicijumskoj dolini,
žene su se okupljale na predivno čaroban način,
zajedno su stvarale i podržavale jedna drugu
na način koji je menjao kulturu
ka osnaživanju žena i stvaranju sigurnosti za njih.
Tako promena nastaje.
Kroz te veze koje stvaramo zajedno.
Zato ne samo da podučavamo samoodbranu,
već i priređujemo igranke i okupljanja sa domaćom hranom,
i pišemo ljubavne poruke jedna drugoj
i zajedno pevamo pesme.
Zapravo se radi o prijateljstvu
i toliko je zabavno.
Poslednja stvar kojom bih da zaključim
je da je ključna stvar za mene u nastavi samoodbrane svih ovih godina
da ja u stvari ne želim da žene, koliko god da su pokreti samoodbrane kul,
krenu da koriste te tehnike samoodbrane.
Ne želim da nijedna žena mora da smiruje nekakvu nasilnu situaciju.
Ali da bi se to dogodilo,
nasilje ne bi trebalo da se događa,
a da se nasilje ne bi događalo,
treba da se zaustave sistemi i kulture koji omogućavaju da dođe do nasilja.
A da bi se to desilo, treba nam da se udružimo.
Dakle, dala sam vam moj tajni recept,
i sada je na vama.
Da počnete sa onim što znate, počnete od onih koje znate
i da počnete sa radošću.
Ali samo počnite.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)