האם אתם יודעים שכל פעם שמוזיקאים לוקחים את כלי הנגינה
יש זיקוקים בכל המוח שלהם?
מבחוץ, הם אולי נראים רגועים ושלווים,
קוראים את התווים ועושים את התנועות המדוייקות הנדרשות.
אבל בתוך המוח שלהם, יש מסיבה.
איך אנחנו יודעים את זה?
ובכן, בעשורים האחרונים,
מדעני מוח עשו פריצות דרך עצומות
בהבנת איך המוח שלנו עובד על ידי ניטורו בזמן אמת
עם כלים כמו MRI פונקציונלי וסריקות PET.
כשאנשים מחוברים למכונות האלה,
משימות, כמו קריאה או פתירת בעיות חשבוניות,
לכל אחת יש אזור מתאים במוח בו אפשר לצפות בפעילות.
אבל כשחוקרים נתנו למשתתפים להאזין למוזיקה,
הם ראו זיקוקים.
אזורים מרובים במוח נדלקו ביחד,
כשהם עיבדו את הצלילים,
פירקו אותם כדי להבין את האלמנטים, כמו מלודיה וקצב,
ואז חיברו אותם יחד לחוויה מוזיקלית מאוחדת.
והמוחות שלנו עושים את כל העבודה בשבריר שניה
בין הזמן שאתם שומעים את המוזיקה והזמן שהרגל שלכם מתחילה לרקוע איתה.
אבל כשמדענים פונים מלהביט במוח
של מאזינים למוזיקה לזה של מוזיקאים,
הזיקוקים הביתיים הופכים למופע שלם.
מסתבר שבעוד שהאזנה למוזיקה מפעילה את המוח
בדרכים מאוד מעניינות,
ניגון מוזיקה היא המקבילה המוחית של התעמלות לכל הגוף.
מדעני המוח ראו אזורים מרובים של המוח נדלקים,
ומעבדים במקביל מידעים שונים
בשלבים מורכבים, קשורים ומהירים להפליא.
אבל מה יש בעשיית מוזיקה שמפעיל כך את המוח?
המחקר עדיין די חדש,
אבל למדעני מוח יש רעיון די טוב.
נגינה בכלים
מערבת כמעט את כל המוח בו זמנית,
בעיקר את האונות הויזואליות, השמיעתיות והמוטוריות.
וכמו כל התעמלות, אימון ממושמע ומובנה בנגינה
מחזק את האזורים האלה במוח, ומאפשר לנו להתשמש בכוח הזה
לפעילויות אחרות.
ההבדל הכי ברור בין האזנה למוזיקה ונגינה
הוא שהשניה דורשת כישורים מוטוריים עדינים,
שנשלטים בשתי האונות של המוח.
היא גם משלבת את הדיוק הלשוני והמתמטי,
שם האונה השמאלית מעורבת בעיקר,
עם התוכן החדשני והיצירתי שהימנית מתמחה בה.
מהסיבות האלו, נגינה נמצאה
כמגבירה את העוצמה והפעילות בקורפוס קולוסום של המוח,
הגשר בין שתי האונות,
שמאפשר למסרים לעבור ברחבי המוח מהר יותר ודרך דרכים מגוונות יותר.
זה אולי מאפשר למוזיקאים לפתור בעיות
יותר ביעילות וביצירתיות, גם בתנאים אקדמיים וגם בחברתיים.
בגלל שעשיית מוזיקה כוללת גם יצירה והבנה
של התוכן הרגשי שלה והמסר,
למוזיקאים יש הרבה פעמים רמות גבוהות יותר של יכולות ביצועיות,
קטגוריה של מטלות קשורות
שכוללות תיכנון, אסטרטגיה, ותשומת לב לפרטים
ודורשים אנליזה בו זמנית של אספקטים קוגניטיביים ורגשיים.
ליכולת הזו יש גם השפעה על איך מערכת הזיכרון שלנו עובדת.
ובאמת, מוזיקאים מציגים יכולות זיכרון מוגברות,
יצירה, שמירה ואיחזור של זכרונות במהירות ויעילות גדולה יותר.
מחקרים מצאו שמוזיקאים נוטים להשתמש במוחות המחוברים שלהם
כדי לתת לכל זיכרון תגים מרובים,
כמו תג קונספטואלי, תג רגשי,
תג שמיעתי, ותג לפי הקשר,
כמו מנוע חיפוש אינטרנטי טוב.
אז, איך אנחנו יודעים שכל התועלות האלו יחודיות למוזיקה,
בניגוד נגיד, לספורט או ציור?
או אולי זה שהאנשים שהולכים למוזיקה
היו כבר חכמים יותר מהתחלה?
מדעני מוח חקרו את הנושאים האלה, אבל עד עכשיו, הם גילו
שהפנים האסטטיים
של למידה לנגן בכלי
שונים מכל פעילות אחרת שנחקרה, כולל אומנויות אחרות.
וכמה מחקרים אקראיים של משתתפים,
שהראו את אותן רמות
של יכולות קוגניטיביות ועיבוד מוח בהתחלה,
מצאו שאלה שנחשפו לתקופה של למידת נגינה
הראו עליה באזורים מרובים במוח, יחסית לאחרים.
המחקר העדכני הזה על התועלות המנטליות של נגינה
קידם את ההבנה שלנו של פעילויות מוחיות,
וגילה את הקצבים הפנימיים והקישוריות המורכבת
שיוצרת את התזמורת המדהימה במוח שלנו.