"פרוגל דיגיטל" היא במהותה קבוצת מחקר קטנה ב סי-איי-די.
שם אנחנו מחפשים כדי למצוא
חזיונות חלופיים לדרך ליצירת חברה דיגיטלית כוללת.
זה מה שאנו מחפשים.
ואנו עושים זאת כי אנו באמת מאמינים
שטכנולוגיית סיליקון היום היא בעיקר בנושא של
תרבות של הפרזה.
היא על הגאדג'ט הכי מהיר, הכי יעיל
והכי מסנוור שיכול להיות לך,
בעוד שכשני שלישים מהעולם
יכולים בקושי להגיע לטכנולוגייה הבסיסית ביותר,
בכדי בכלל להתייחס לצרכים הבסיסיים בחיים,
כולל שירותי בריאות, חינוך
ועוד כל הסוגים האלו של נושאים מאד בסיסיים.
אז בטרם אתחיל, ברצוני לדבר על אנקדוטה קטנה,
סיפור קטן אודות אדם שפגשתי פעם במומבאי.
אז האיש הזה, שמו סאטי שרי.
הוא אדם יוצא-דופן,
משום שהוא יזם קטן.
הוא מנהל חנות קטנה
באחד הרחובות הצדדיים של מומבאי.
יש לו את החנות הקטנה הזו, 10 מטרים מרובעים,
שם כל כך הרבה נעשה.
זה לא-יאמן, כי לא יכולתי להאמין למראה עיני
כשפעם רק נתקלתי בו במקרה.
ביסודו של דבר, מה שהוא עושה זה, יש לו את כל השירותים האלו
למיקרו-תשלומים והזמנת כרטיסים
וכל מיני דברים בסיסיים שתחפשו באינטרנט,
אבל הוא עושה זאת עבור אנשים באופן לא מקוון
ומתחבר לעולם הדיגיטלי.
חשוב מזה, הוא עושה את הכסף שלו
על ידי מכירת תלושי הטעינה האלו למכשירים ניידים, אתם יודעים,
עבור המנויים המשולמים מראש.
אבל אז, בירכתי החנות, יש לו גומחה קטנה כזו
עם כמה מהעובדים שלו
שם הם יכולים לתקן כמעט כל דבר.
כל טלפון סלולארי, כל גאדג'ט שאתם יכולים להביא להם, הם יכולים לתקן אותם.
וזה די מדהים, כי לקחתי לשם את האייפון שלי,
והוא היה כאילו, "כן, אתה רוצה שידרוג?"
"כן". [צחוק]
הייתי קצת ספקן, אבל אז החלטתי
לתת לו נמכשיר 'נוקיה' במקום. [צחוק]
אבל מה שהייתי נדהם לגביו היה ההנדסה לאחור הזו
והידע שהיה בנוי לתוך 2 המטרים הרבועים הקטנים האלו.
הם הבינו את כל מה שנדרש
בכדי לפרק, להפריד בין החלקים,
לצרוב מחדש את המעגלים, לתכנת מחדש את הקושחה,
לעשות כל מה שתרצו עם הטלפון,
והם מסוגלים לתקן כל דבר כה מהר.
אתם יכולים למסור להם טלפון הבוקר,
ואתם יכולים לאסוף אותו אחרי ארוחת הצהרים,
וזה היה דיי לא יאמן.
אבל אז תהינו האם זאת היא
תופעה מקומית, או שהיא באמת גלובלית?
ועם הזמן התחלנו להבין
ולחקור בשיטתיות
על מה היא מערכת התיקונים הסביבתית הזו,
כי זהו דבר שקורה
לא רק בפינת-רחוב אחת במומבאי.
זה למעשה קורה בכל חלקי הארץ.
זה אפילו קורה באפריקה, כאילו, לדוגמה,
בקייפטאון ביצענו מחקר מקיף של זה.
אפילו כאן בדוחא מצאתי פינה קטנה כזו
בה אתם יכולים לתקן שעונים מעוררים ושעוני-יד,
ואלו הרבה חלקים זעירים. זה לא קל.
אתם חייבים לנסות את זה בעצמכם בכדי להאמין.
אבל מה מזין את זה?
זו כל המערכת הסביבתית של חלפים ורכיבים זולים
שמיוצרים בכל רחבי העולם, ממש כך,
ואז מופצים בכדי למעשה לשרת את התעשיה הזו,
ואתם יכולים אפילו לקנות חלקים מאוחזרים.
ביסודו של דבר, אתם לא חייבים בהכרח לקנות
דברים חדשים. יש מחשבים שהושבתו
שמפורקים לחלקים,
ואתם יכולים לקנות רכיבים מאוחזרים
ודברים שאתם יכולים להרכיב מחדש בתצורה חדשה.
אבל מה הגישה החדשה, בערך, נותנת לנו?
זו השאלה האמיתית, כי זהו דבר
שהיה שם, חלק מכל חברה
המשוללת משאבים מספקים.
אבל קיימת פרדיגמה מעניינת.
ישנם המקצועות המסורתיים,
וישנם המקצועות הטכנולוגיים.
אנו מכנים אותם "מקצועות טכנולוגיים" כי אלו מתגלים.
הם לא משהו שהתבסס.
זה לא משהו שמוסד.
הוא לא נלמד באוניברסיטאות.
הוא נלמד מפה לאוזן,
וזוהי מערכת חינוכית בלתי פורמלית סביב זה.
אז אמרנו, "מה נוכל להפיק מכך?"
אתם יודעים, כאילו, "מה הם ערכי המפתח שאנו יכולים לקבל מכך?"
הדבר העיקרי הוא התרבות של תקן-את-זה-מקומית,
שזה נפלא משום שזה אומר שהמוצר שלך
או השירות לא צריכים לעבור דרך
מערכת ביורוקרטית ענקית בכדי לקבל תיקון.
זה גם מאפשר לנו ייצור זול, שזה נהדר,
כך שנראה שאתה יכול לעשות עוד הרבה עם זה.
ואז, הדבר החשוב ביותר הוא,
זה נותן לנו המון מתמטיקה בעלויות נמוכות.
אז זה אומר שאתם יכולים באמת באמת להטמיע
אלגוריתמים דיי מחוכמים והרבה סוגים אחרים
של רעיונות ברי-הרחבה בהתקנים מאד פשוטים.
אז, אנו מכנים זאת "תעשיית צריף הסיליקון".
זו למעשה מה שהייתה המערכת או הפרדיגמה
לפני המהפכה התעשייתית, שמתרחשת שוב עכשיו
בדרך חדשה לגמרי בחנויות דיגיטליות קטנות
ברחבי הפלנטה ברוב הארצות המתפתחות.
אז, סוג של השתעשענו ברעיון הזה,
ואמרנו, "מה נוכל לעשות עם זה?
נוכל להפיק מכך מוצר קטן או שירות?"
אז אחד הדברים הראשונים שעשינו הוא הדבר הזה שנקרא
פלטפורמת מולטימדיה. אנו מכנים אותה "קופסת אוכל".
ביסודו של דבר, אחד ההקשרים שלמדנו היה
בתי ספר במקומות מאד נידחים בהודו.
אז יש את המושג המדהים הזה שקרוי "בי"ס של מורה אחד",
שהוא למעשה מורה אחד רב-משימתי
שמלמד את הסביבה החברתית המופלאה הזו.
זהו בית-ספר בלתי-רשמי,
אבל הוא באמת בנוגע לחינוך הוליסטי.
הדבר היחיד שאין להם
הוא גישה למשאבים. אין להם אפילו ספרי לימוד
לפעמים, ואין להם אפילו תכנית לימודים מסודרת.
אז אמרנו, "מה נוכל עלשות בכדי להעצים את המורה הזה
בכדי שיוכל לעשות יותר?" כיצד לגשת לעולם הדיגיטלי?
במקום להיות השומר היחיד של מידע,
להיות מסייע לגישה לכל המידע הזה.
אז אמרנו, "מהם הצעדים הדרושים בכדי להעצים את המורה?"
איך להפוך את המורה הזה לשער דיגיטלי,
ואיך לעצב פלטפורמת מולטימדיה לא יקרה
שניתן לבנות אותה באופן מקומי ולתחזק אותה מקומית?
אז יצאנו לסיורים.
הלכנו וחיפשנו בשווקים הסמוכים,
וניסינו להבין, "מה אנחנו יכולים לאסוף שיגרום לזה לקרות?"
אז הדבר שהשגנו
היה טלפון נייד קטן עם מקרן קטן
שעולה בערך 60 דולר.
הלכנו וקנינו פנס עם סוללה גדולה מאד,
וכמה רמקולים קטנים.
כך שבעצם, הטלפון הנייד נותן לנו
פלטפורמת מולטימדיה מחוברת.
הוא מאפשר לנו להתחבר לאינטרנט ומאפשר לנו להעלות קבצים
מסוגים שונים ולהקרין אותם.
הפנס נותן לנו את תאורת ה"לד" הממש בהירה הזו,
וחבילת סוללות נטענות שנותנות שש שעות עבודה,
וקופסת האוכל היא אריזה קטנה ונחמדה
שלתוכה אפשר להכניס הכל,
וכמה רמקולים קטנים כדי סוג של
להגביר מספיק את הצליל.
תאמינו לי, הכיתות הקטנות האלה מאד רועשות.
אלה ילדים שצורחים בקולי-קולות,
ואתה באמת צריך להתעלות על זה.
ולקחנו את זה חזרה למערך התיקונים הקטן הזה,
של חנות תיקוני טלפונים ניידים,
ואז מתרחש הקסם.
אנחנו מפרקים את כל הדבר,
מרכיבים אותו מחדש בתצורה חדשה,
ואנחנו עושים את איחוד החומרה הזה
באופן שיטתי מאמנים את הבחור איך לעשות זאת.
והחוצה יוצאת קופסאת האוכל הקטנה הזו - מבנה קובייתי
[מחיאות כפיים]
ועשינו בדיקת שטח שיטתית,
כי בבדיקות השטח למדנו
שיעורים חשובים ועברנו דרך הרבה השנויות.
אחת מבעיות המפתח הייתה ניצול סוללה וטעינה.
תאורה הייתה בעיה, כאשר יש לך יותר מידי אור שמש בהיר בחוץ
לעתים קרובות הגגות שבורים, אז אין לך מספיק
חשיכה בכיתה בכדי לעשות דברים כאלו
הרחבנו את הרעיון הזה. ניסינו אותו הרבה פעמים,
והגרסה הבאה שהמצאנו הייתה הקופסה הזו
שסוג של יכלה להטען בטפטוף מאנרגיה סולרית,
אבל יותר חשוב מכך להתחבר למצבר של מכונית,
מכיוון שמצבר של רכב הוא מקור אנרגיה שנמצא בכל מקום
במקומות שאין בהם מספיק חשמל
או חשמל בלתי צפוי.
והדבר המרכזי הנוסף שעשינוי היה
לגרום לקופסה הזו לעבוד באמצעות חיבור יו.אס.בי, מכיוון שהבנו
שאפילו שהיה חיבור אינטרנט סלולארי וכל זה על הנייר,
לפחות, בתאוריה, זה היה הרבה יותר יעיל
לשלוח מידע על מפתח יו.אס.בי קטן באמצעות דואר רגיל.
ייתכן שיקח לו כמה ימים עד שיגיע לשם,
אבל לפחות הוא מגיע לשם בחדות גבוהה
ובכמות שניתן לסמוך עליה.
אז עשינו את הקופסה הזו, ובדקנו אותה שוב
ושוב ושוב, ואנחנו עוברים דרך
מספר השנויות בכדי לעשות את הדברים האלו.
אבל זה לא מוגבל רק לחינוך.
הסוג הזה של שיטה או מחקר
יכול באמת להיות מיושם בסוגים אחרים של תחומים,
ואני הולך לספר לכם עוד סיפור אחד קטן.
הוא בנוגע למכשיר הקטן הזה שנקרא מדי-מטר.
זה בעיקרו מכשיר מסנן עבור שירותי בריאות שפיתחנו.
בהודו, יש את ההקשר הזה של אנשים מדהימים,
עובדות שירותי הרווחה הנקראים עובדות "ASHA"
הן במהותן חיילות רגלים עבור מערכת הבריאות
שחיות בקהילה המקומית ומאומנות
בכלים הבסיסיים וברעיונות הבסיסיים של שירותי בריאות,
והמטרה העיקרית היא למעשה להודיע לאנשים
בעיקרון, איך לחיות חיים טובים יותר, אבל גם
להסיט או סוג של לתת המלצות
לאיזה סוג של שירותי בריאות הם צריכים לפנות?
הן ביסודן שירות הפניות, במהותן.
אבל הבעיה עם זה היא שהבנו
לאחר כמה מחקרים הוא שהן מדהימות
בלהפנות אנשים למרפאה הקרובה
או למערכת הרווחה הציבורית, אבל מה שקרה
במערכת הרווחה הציבורית הוא זה: התורים הארוכים באופן לא יאמן
ויותר מידי אנשים שמציפים את המערכת
פשוט כי אין מספיק רופאים ומתחמים
לאוכלוסייה שמופנת.
כך שכל דבר משפעת נפוצה
למקרה חמור של מלריה, מקבלים כמעט את אותה רמה
של תשומת לב, ואין סדר עדיפויות.
אז אמרנו, "נו באמת, חייבת להיות דרך טובה יותר
בכדי לעשות את זה, לבטח".
אז אמרנו, " מה אנחנו יכולים לעשות עם עובדת ASHA
שיאפשר לעובדת ASHA להפוך למסנן מעניין,
אבל לא רק למסנן, אלא שיטת הפניה מחושבת היטב
שמאפשרת מעמסה מאוזנת על הרשת,
ומכוונת חולים למקורות שונים של שירותי בריאות
בהתבסס על החומרה או הגורליות של המקרים האלו?"
אז שאלת המפתח האמיתית הייתה,
איך אנחנו מעצימים את האישה הזו?
איך אנחנו מעצימים אותה עם כלים פשוטים
שאינם מאבחנים אבל יותר מסננים מטבעם
כך שהיא יודעת לפחות איך לייעץ לחולים טוב יותר?
וזה יעשה כזה שינוי אדיר על המערכת,
מכיוון שזמן ההמתנה
והמרחקים שאנשים צריכים לעבור, לעיתים קרובות
7 עד 15 קילומטרים, לפעמים ברגל,
בכדי לקבל בדיקה רפואית פשוטה, זה מאד, מאד משפיע
במובן שזה באמת מניע אנשים
לותר על גישה לשירותי בריאות.
אז אם היה משהו שהיא יכלה לעשות,
זה יהיה מדהים.
אז מה שעשינו היה שהמרנו את המכשיר הזה
למכשיר רפואי.
אני רוצה להדגים את זה האמת,
מכיןן שזה תהליך מאד פשוט.
ברונו, תרצה להצטרף אלינו? [עידוד]
בואו. [מחיאות כפיים]
אז, מה שאנחנו הולכים לעשות זה כך
אנחנו הולכים למדוד כמה סממנים בסיסיים שלך,
כולל הדופק שלך, ואת כמות החמצן
שנמצא בדם שלך.
אז אתה הולך לשים את האגודל על זה.
ברונו גלוסאני: כך, עובד?
וינאי ונקטרמן: כן. זה נכון. בג: אוקיי.
וו: אז אני הולך להתחיל את זה. נקווה שזה עובד.
[מצפצף] זה אפילו מצפצף, כי זה שעון מעורר, אחרי הכל.
אז.... [צחוק]
אז אני לוקח אותו לעמדת ההתחלה, ואז
אני לוחץ על כפתור המדידה. [מצפצף]
אז זה לוקח קריאה קטנה ממך. [מצפצף]
ואז הסמן הולך ומצביע על אחת משלוש אופציות.
בואו נראה מה קורה כאן.
[מצפצף] הו, ברונו, אתה יכול ללכת הביתה, האמת.
בג: נהדר. חדשות טובות. [מחיאות כפיים]
וו: אז... [מחיאות כפיים]
אז הדבר בנוגע לזה הוא
שאם הסמן, לצערנו, היה מצביע על הנקודה האדומה,
היינו צריכים להבהיל אותך לבית החולים.
למזלנו, לא היום. ואם הוא היה מצביע על הכתום
או הענבר, זה בעצם היה אומר שהיית חייב לקבל,
סוג של, טיפול יותר ממושך מעובדת שירותי הבריאות.
אז זה היה תהליך סינון תלת-שלבי מאד פשוט
שבבסיסו יכול לשנות את המשוואה
של איך שירותי בריאות ציבוריים עובדים בכל כך הרבה דרכים שונות.
בג: תודה לך עבור החדשות הטובות. וו: כן.
[מחיאות כפיים]
אז, מאד בקצרה, אני רק אסביר לכם איך זה נעשה,
כי זהו החלק היותר מעניין.
אז במהותו, שלושת הדברים הנדרשים
כדי לעשות את ההמרה הזו מהבחור הזה לבחור הזה
הוא שלט זול לטלוויזיה
שאתם יכולים למצוא כמעט בכל בית כיום,
כמה חלקים מהעכבר למחשב, בעצם,
משהו שאתם יכולים למצוא במחיר מאד זול,
וכמה חלקים שחייבים להיות מתוכנתים מראש.
ביסודו, זהו מיקרו-שלט עם כמה
חלקים נוספים שאפשר לשלוח עבור מחיר מאד קטן
לרחבי העולם, וזה כל מה שנדרש
עם קצת תיקון מקומי וכישרון
להמיר את המכשיר למשהו אחר.
אז אנחנו ממש עכשיו עושים כמה ניסויי שדה שיטתיים
בכדי לקבוע למעשה האם משהו כזה באמת
הגיוני עבור עובדת הASHA.
אנחנו עוברים כמה מבחני התייחסות בכדי להשוות אותו
כנגד ציוד מקצועי ולראות האם יש מידה
של שינוי ביעילות והאם הוא באמת עושה הבדל
בחיי אנשים. אבל חשוב ביותר,
מה שאנחנו מנסים לעשות כרגע
הוא שאנחנו מנסים לגדול, מכיוון שיש
יותר מ250,000 עובדות ASHA על הקרקע
שהן חיילות הרגלים המדהימות האלו, ואם אנחנו יכולים
לתת לאפילו שבריר מהן גישה לדברים האלו,
זה פשוט משנה את הדרך שהכלכלה של שירותי בריאות ציבוריים
עובדת, וזה משנה את הדרך שהמערכת באמת מתפקדת,
לא רק מרמת תכנון שיטתית,
אלא גם בצורה מאד שורשית, ברמה של מלמטה-מעלה.
אז זהו זה, ואנחנו מקווים לעשות את זה בדרך גדולה.
תודה לכם. [מחיאות כפיים]