Nu aș fi crezut că îmi voi susține discursul TED într-un loc ca acesta.
Dar, la fel ca jumătate de umanitate,
mi-am petrecut ultimele patru săptămâni în izolare
din cauza pandemiei globale declanșate de COVID-19.
Sunt extrem de norocos ca în aceste timpuri
să pot veni aici, în această pădure de lângă casa mea, din sudul Angliei.
Aceste păduri m-au inspirat întotdeauna,
și odată ce umanitatea încearcă să-și regăsească inspirația
pentru a relua controlul acțiunilor noastre,
astfel încât lucrurile rele să nu mai aibă loc
fără ca noi să acționăm pentru a le împiedica,
m-am gândit că acesta e un loc potrivit pentru a discuta.
Și vreau să îmi încep povestea acum șase ani,
când m-am alăturat pentru prima oară Organizației Națiunilor Unite.
Cred cu fermitate că ONU are o importanță enormă
în lume în acest moment
în promovarea colaborării și cooperării.
Dar ce nu îți spun când li te alături
e că această muncă esențială are loc
în principal sub forma de ședințe extrem de plictisitoare,
ședințe extrem de plictisitoare și lungi.
Ai crede că ai luat parte la câteva ședințe plictisitoare în viața ta,
și sunt sigur așa e.
Dar aceste ședințe ONU sunt la nivelul următor,
și toți cei care participă la ele le tratează cu un nivel de calmitate
atins în mod normal doar de maeștri Zen.
Dar eu personal nu eram pregătit pentru asta.
M-am alăturat așteptându-mă la dramă și tensiune și realizări.
Nu eram însă pregătit
pentru un proces ce părea să se miște cu viteza unui ghețar,
cu viteza la care obișnuia să se miște un ghețar.
În mijlocul uneia dintre aceste lungi ședințe,
mi s-a dat un bilețel.
Mi-a fost oferit de către prietena, colega și coautoarea mea,
Christiana Figueres.
Christiana era Secretarul Executiv
al Convenției ONU pentru Schimbări Climatice,
și din această calitate, avea responsabilitatea
ca ONU să ajungă la ceea ce a fost cunoscut apoi ca Acordul de la Paris.
Eu conduceam strategiile politice pentru ea.
Când mi-a dat acest bilețel,
am crezut că va conține instrucțiuni politice detaliate
despre cum vom ieși din acest coșmar
în care păream prinși.
Am luat bilețelul și m-am uitat la el.
Scria: „Dureros.
Dar hai să o abordăm cu dragoste!”
Îmi place acest bilețel din multe motive.
Îmi place cum ies mici filamente din cuvântul „dureros”.
Descria foarte bine cum mă simțeam în acel moment.
Dar în special mi-a plăcut deoarece când m-am uitat la ea,
am înțeles că era un sfat politic,
și că dacă vom reuși,
în acest mod va trebui să o facem.
Să vă explic acum.
Ce simțeam în acele ședințe avea legătură cu controlul.
Mi-am mutat viața din Brooklyn, New York în Boon, Germania
cu ajutorul ezitant al soției mele.
Copii mei erau într-o școală unde nu puteau vorbi limba,
și credeam că înțelegerea pentru toate aceste perturbări din viața mea
era că voi avea puțin control asupra lucrurilor.
De ani de zile credeam că criza climatică era criza definitorie
a generației noastre,
așa că eram pregătit să îmi aduc aportul și să fac ceva pentru umanitate.
Dar mi-am pus mâinile pe mânerele de control care mi se oferiseră
și le-am tras,
și nu s-a întâmplat nimic.
Am înțeles că lucrurile pe care le pot controla sunt cele de zi cu zi.
„Să mă duc cu bicicleta la muncă? și „Unde să mănânc?”,
pe când lucrurile care vor determina
dacă vom reuși
în chestiuni precum: „Va strica Rusia negocierile?”
„Își va asuma China responsabilitatea pentru emisii?”
„Va ajuta SUA țările mai sărace să își reducă emisiile?”
Diferența părea atât de mare,
încât nu puteam vedea cum le-aș putea uni pe cele două.
Părea inutil.
Începusem să cred că am făcut o greșeală.
Am început să mă întristez.
Dar chiar în acel moment,
am înțeles că ceea ce simțeam avea multe asemănări
cu ce simțisem când am aflat despre criza climatică cu mulți ani înainte.
Am petrecut câțiva ani ca călugăr budist
la începutul vârstei de 20 de ani,
dar am părăsit viața monastică, deoarece chiar și atunci, acum 20 de ani,
credeam că criza climatică e o urgență ce nu permite nicio amânare
și voiam să îmi aduc aportul.
Dar odată ce am plecat și am revenit în lume,
am analizat ce pot controla:
cele câteva tone de emisii proprii și cele ale apropiaților mei,
cu ce partid politic să votez o dată la câțiva ani,
să mă duc la câteva proteste sau nu.
Apoi am analizat problemele care vor determina rezultatul,
și erau marile negocieri geopolitice,
planurile masive de investire în infrastructură,
adică ce făceau ceilalți.
Diferența părea din nou atât de imensă
încât nu vedeam cum aș putea-o remedia.
Am încercat să acționez,
dar nu avea efecte.
Părea inutil.
Știm că această experiență e comună multor oameni,
și poate și tu te-ai simțit la fel.
Când ne confruntăm cu o provocare enormă
asupra căreia simțim că nu avem destulă putere sau control,
mintea noastră ne poate păcăli ca să e protejeze.
Nu ne place să simțim că nu avem controlul
când ne confruntăm cu fenomene mari,
așa că mintea ne va spune: „Poate că nu e așa de important.
Poate că nu e chiar așa cum zice lumea.”
Sau ne diminuează rolul pe care l-am putea avea:
„Nu poți face oricum nimic. De ce să mai încerci?”
E ceva ciudat aici.
E adevărat oare că oamenii vor acționa constant și cu dedicare
asupra unei probleme de mare importanță
când simt că au un grad mare de control?
Priviți aceste imagini.
Acești oameni sunt doctorii și asistentele
care ajută omenirea să se confrunte cu coronavirusul COVID-19
care a cauzat o pandemie în ultimele luni.
Pot acești oameni să prevină împrăștierea bolii?
Nu.
Pot să prevină moartea pacienților lor?
Uneori da, vor reuși să prevină asta,
dar alteori va fi peste puterile lor.
Le face asta contribuția lor inutilă și lipsită de sens?
De fapt, e scandalos doar să sugerezi asta.
Ceea ce fac e să aibă grijă de semenii lor
când sunt cei mai vulnerabili.
Și această muncă are un sens imens,
încât trebuie doar să vă arăt aceste imagini
pentru a deveni evident
că curajul și umanitatea de care dau dovadă acei oameni
face munca lor una dintre cele mai pline de sens
din câte există,
chiar dacă nu pot controla rezultatul.
Asta e interesant,
deoarece ne arată că oamenii sunt capabili
să acționeze cu dedicație și susținut,
chiar și atunci când nu pot controla rezultatul.
Dar asta ne lasă cu o altă provocare.
În cazul crizei climatice,
acțiunea e separată de impactul ei;
ce se întâmplă în acest imagini
e că aceste asistente nu sunt motivate de scopul de a schimba lumea,
ci de satisfacția zilnică de a avea grijă de aproapele lor,
în momentele lor cele mai vulnerabile.
În cazul crizei climatice avem o separare mare.
Eram separați de timp.
Impactul crizei climatice urma să se vadă mult în viitor.
Dar acum, viitorul ne-a ajuns.
Continentele au luat foc.
Orașele sunt inundate.
Țări întregi sunt inundate.
Sute de mii de oameni sunt strămutați din cauza schimbărilor climatice.
Dar chiar dacă aceste efecte nu sunt separate de noi de timp,
sunt separate într-un mod în care ne e greu să simțim
o conexiune directă.
S-au întâmplat altundeva, altcuiva,
sau nouă într-un mod diferit de ce ni s-a mai întâmplat.
Deși povestea cu asistentele ne demonstrează ceva
despre natura umană,
va trebui să găsim un alt mod
de a aborda criza climatică într-o manieră susținută.
Există o soluție prin care putem face asta,
o combinație puternică între o atitudine profundă și de susținere
care când e combinată cu acțiunea constantă,
poate permite întregii societăți să acționeze cu dedicație și neîntrerupt
către un țel comun.
A fost folosit cu succes de-a lungul istoriei.
Permiteți-mi să vă dau un exemplu istoric.
Acum sunt în pădurea din apropierea casei din sudul Angliei.
Și această pădure nu e departe de Londra.
Acum 80 de ani, acest oraș era atacat.
La sfârșitul anilor '30,
oamenii din Marea Britanie ar fi făcut orice să evite realitatea
că Hitler nu se va opri din cucerirea Europei.
Amintirile recente din Primul Război Mondial,
erau terifiați de agresiunea nazistă
și ar fi făcut orice să evite realitatea.
Într-un final, realitatea a câștigat.
Churchill e cunoscut pentru multe lucruri, și nu toate sunt pozitive,
dar ce a făcut în primele zile ale războiului
a fost să schimbe povestea pe care britanicii și-au spus-o
despre ceea ce făceau și ce urma.
Deși înainte erau agitați, anxioși și temători,
au ajuns la o rezolvare calmă:
o insulă singură,
o perioadă de glorie,
o generație glorioasă,
o țară ce se va lupta pe plaje și pe dealuri
și în străzi,
o țară ce nu va capitula niciodată.
Asta a transformat teama și agitația
în confruntarea realității, oricât de neagră ar fi fost ea,
în atitudinea că nimic nu putea schimba șansele de a câștiga războiul.
Pe atunci lucrurile pe front nu erau bune
și nu se anunțase încă ajutorul unui puternic aliat
care le creștea șansele de câștig.
A fost pur și simplu o alegere.
O formă profundă, hotărâtă, încăpățânată de optimism apăruse,
fără evitarea sau negarea întunericului realității,
ci refuzând să se lase speriați de ea.
Acest optimism încăpățânat e puternic.
Nu e dependent de presupunerea că rezultatul va fi bun
sau de un mod de gândire optimist legat de viitor.
Dar ceea ce a făcut a fost să declanșeze acțiune
și să o insufle cu sens.
Știm asta din acele timpuri,
în ciuda riscurilor și a provocărilor,
a fost o vreme plină de sens și scop,
și multe relatări confirmă
că de la acțiunile piloților din Bătălia Angliei,
până la simpla muncă de a scoate cartofii din pământ
au fost insuflate cu sens.
Au fost însuflețite către un scop comun și un rezultat comun.
Am observat asta în istorie.
Asocierea între un optimism încăpățânat și acțiune,
când optimismul conduce către o acțiune,
se auto-întrețin:
fără un optimism încăpățânat, acțiunea nu poate fi susținută;
fără acțiune, optimismul încăpățânat e doar o atitudine.
Cele două împreună pot transforma o întreagă problemă și pot schimba lumea.
Am observat asta de mai multe ori.
Când Rosa Parks a refuzat să coboare din autobuz.
În marșurile lungi ale lui Gandhi.
În cazul mișcării sufragetelor care declarau: „Curajul e molipsitor”.
Și când Kennedy a spus că în 10 ani
va pune un om pe Lună.
Asta e electrificat o generație și s-a concentrat pe un țel comun
împotriva unui adversar întunecat și înfricoșător,
chiar dacă nu știau cum vor face asta.
În fiecare dintre aceste cazuri,
optimismul realistic, ferm și încăpățânat
nu era rezultatul succesului.
Era cauza lui.
La fel s-a întâmplat și în cazul
Acordului de la Paris.
Acele ședințe dificile, pesimiste s-au transformat
când mai mulți oameni s-au hotărât că acesta e momentul
să acționeze, să nu abandoneze
și să livreze rezultatul care știam că e posibil.
Din ce în a mai mulți oameni au abordat această perspectivă
și au început să lucreze,
și la sfârșit, asta s-a transformat într-o mișcare
care ne-a cuprins pe toți
și a rezolvat multe dintre probleme
cu un rezultat mai bun decât ne-am fi putut imagina.
Și chiar și acum, cu cineva care neagă schimbările climatice în Casa Albă,
multe dintre lucrurile puse în mișcare atunci încă se desfășoară,
și avem pentru ce lupta în anii viitori
în problema crizei climatice.
Acum traversăm una dintre cele mai dificile perioade
din viețile noastre.
Pandemia globală e înfricoșătoare,
fie că am fost afectați direct sau nu.
Dar a slăbit și credința noastră că suntem lipsiți de putere
în fața schimbărilor majore.
În câteva săptămâni,
ne-am mobilizat până la punctul în care jumătate de umanitate a acționat drastic
pentru a-i proteja pe cei mai vulnerabili.
Dacă putem face asta,
poate că nu am testat încă limitele a ceea ce poate face umanitatea
când abordează o provocare comună.
Trebuie să depășim mentalitatea că suntem lipsiți de putere,
deoarece, nu vă păcăliți,
criza climatică va fi de câteva zeci de ori mai rea decât această pandemie
dacă nu acționăm cât timp mai putem
pentru a evita tragedia ce se îndreaptă spre noi.
Nu ne mai permitem luxul de a ne simți lipsiți de putere.
Adevărul e că viitoarele generații
se vor uita la acest moment cu uimire,
în timp stăm la răscrucea dintre un viitor regenerativ
și unul în care am renunțat la tot.
Și adevărul e că multe lucruri merg destul de bine în această tranziție.
Costul energiei verzi a scăzut.
Orașele se transformă. Terenurile se refac.
Oamenii cer schimbare în străzi
cu o vervă și o tenacitate
pe care nu le-am observat de o generație.
Succesul e posibil în această tranziție,
dar și eșecul e,
transformând-o în cea mai palpitantă perioadă în care să fii în viață.
Ne putem decide chiar acum că vom aborda această provocare
cu un optimism încăpățânat, realistic și determinat
și vom face tot ce stă în puterile noastre pentru a ne asigura
că ne schimbăm traiectoria după această pandemie către un viitor regenerativ.
Putem să ne hotărâm să devenim mici purtători de speranță pentru umanitate
chiar dacă sunt zile negre în față,
și ne putem hotărî că putem fi responsabili,
că ne vom reduce emisiile cu cel puțin 50%
în următorii 10 ani,
și vom acționa pentru a implica guvernele și corporațiile
pentru a ne asigura că și ele vor face ce e necesar după această pandemie
pentru a reconstrui lumea pe care ne-o dorim.
Acum, toate aceste lucruri sunt posibile.
Așa că să ne întoarcem la acea ședință plictisitoare
când am primit bilețelul de la Christiana.
Și privindu-l m-a purtat înapoi
către cele mai transformaționale experiențe din viața mea.
Unul dintre lucrurile învățate ca călugăr
e că o minte luminată și o inimă fericită sunt atât calea cât și scopul în viață.
Acest optimism încăpățânat e o formă de dragoste.
E atât lumea pe care vrem să o creăm,
cât și modul în care putem crea acea lume.
Și e o alegere pentru noi toți.
Alegerea de a confrunta acest moment cu un optimism încăpățânat
ne poate umple viețile cu sens și scop,
și făcând asta putem pune o mână pe arcul istoriei
și să îl îndoim către viitorul pe care ni-l dorim.
Da, să trăiești acum pare lipsit de control.
E înfiorător și înfricoșător și nou.
Dar haideți să nu ezităm în acest important moment al schimbării
ce vine spre noi chiar acum.
Să îi abordăm cu optimism încăpățânat și hotărât.
Da, să vezi schimbările actuale din lume
poate fi dureros.
Dar haideți să o abordăm cu dragoste.
Vă mulțumesc!