Sosem hittem volna, hogy TED-előadásomat ilyen helyen fogom tartani.
Az emberiség feléhez hasonlóan
az elmúlt négy hetet én is közösségtől elzártan töltöttem
a koronavírus okozta világjárvány miatt.
Rendkívül szerencsés vagyok, hogy ez idő alatt
kijöhettem a dél-angliai otthonom közelében lévő erdőbe.
Ez az erdő mindig feltöltődést adott,
és most, amikor az emberiség azon gondolkodik, honnan merítsen erőt,
hogy visszavegye az irányítást,
és a borzalmas dolgok ne úgy jöjjenek szembe velünk,
hogy nem tudunk kitérni előlük,
úgy gondoltam, ez kiváló hely arra, hogy beszélgessünk.
Azzal kezdem, hogy visszatekintek hat évvel korábbra.
Ekkor léptem be először az ENSZ-be.
Szilárd meggyőződésem, hogy az ENSZ-nek napjainkban
kivételesen fontos szerepe van
az összefogás és az együttműködés előmozdításában.
Azt viszont nem mondják el belépéskor,
hogy ezt a fontos munkát
leginkább rendkívül unalmas –
rendkívül hosszú és unalmas értekezletek formájában végzik.
Úgy érezhetik, önök is vettek már részt hosszú, unalmas értekezleteken,
biztos vagyok benne, hogy így igaz.
De az ENSZ-értekezletek új szintet lépnek,
és mindenki, aki ott van,
a zen mesterek páratlan nyugalmával dolgozik.
Engem ez váratlanul ért.
Drámára, feszültségre, áttörésre számítottam.
Arra nem,
hogy egy folyamat a gleccser sebességével halad,
ahogy a jégtömeg csúszik lassan.
Az egyik ilyen hosszú értekezlet közepén
kaptam egy feljegyzést.
A kis papírlapot barátom, kolléganőm, szerzőtársam,
Christiana Figueres küldte.
Christiana
az ENSZ Éghajlatváltozási Keretegyezményének főtitkára volt.
Ő felelt azért,
hogy az ENSZ égisze alatt létrejöjjön a párizsi egyezmény.
Stratégiai tanácsadóként dolgoztam neki.
Amikor megkaptam a feljegyzést,
azt hittem, részletes politikai utasításokat tartalmaz,
hogy miként jutunk ki a borzalmas ingoványból,
amelybe belesüppedtünk.
Átvettem a feljegyzést, megnéztem.
Ez állt rajta: "Fájdalmas.
De közelítsünk felé szeretettel."
Több okból is tetszik ez a feljegyzés.
Tetszik, ahogy kis indák veszik körbe a "fájdalom" szót.
Jól ábrázolja az akkori érzéseimet.
De különösen azért tetszik, mert amikor elolvastam,
rájöttem, hogy politikai utasítás,
és csak akkor lehetünk sikeresek,
ha így állunk hozzá.
Hadd magyarázzam meg.
Azokon az értekezleteken az irányítás érzéséről szereztem tapasztalatokat.
Akkoriban költöztünk New York Brooklyn negyedéből Németországba, Bonnba.
Feleségemnek erős kételyei voltak.
Gyerekeim olyan iskolába kerültek, ahol nem beszélték a nyelvet.
Úgy gondoltam, hogy vigaszdíjként, amiért így felfordult az életem,
bizonyos mértékig hatást gyakorolhatok az eseményekre.
Évekig úgy éreztem,
hogy a klímaválság nemzedékünk meghatározó kihívása,
én pedig kiveszem a részemet, és teszek valamit az emberiségért.
De amikor meghúztam az irányítókart,
amelyet a kezembe adtak,
nem történt semmi.
Rádöbbentem, hogy csak a mindennapok apró dolgait tudom irányítani.
"Biciklivel menjek-e dolgozni?" "Hol ebédeljek?"
Miközben a sikerességünket
ilyen ügyek határozták meg:
"Megakasztja-e a tárgyalásokat Oroszország?"
"Vállalja-e Kína a felelősséget saját kibocsátásáért?"
"Segíti-e az USA a szegényebb országokat a klímaváltozás terheinek enyhítésében?"
A különbség olyan óriási volt,
hogy nem láttam esélyt a szakadék áthidalására.
Kilátástalannak tűnt.
Kezdtem azt érezni, hogy hibáztam.
Elfogott a depresszió.
De már akkor is tudtam,
hogy sok szempontból hasonlóak az érzéseim ahhoz,
amikor évekkel korábban először szembesültem a klímaválsággal.
Fogékony éveim nagy részét buddhista szerzetesként töltöttem
a húszas éveim elején.
De aztán otthagytam a kolostori életet, mert már húsz évvel ezelőtt is éreztem,
hogy a klímaválság gyorsan kialakuló veszélyhelyzet,
és tenni akarok ellene.
Amikor visszatértem a civil életbe,
megnéztem, mit irányíthatok.
Saját és szűkebb családom néhány tonnányi károsanyag-kibocsátását,
hogy melyik politikai pártra szavazok néhány évenként,
hogy részt veszek-e tüntetéseken.
Aztán megnéztem, milyen ügyek határozzák meg a végeredményt.
Nagy geopolitikai tárgyalások,
hatalmas infrastrukturális kiadási tervek,
melyekben mindenki más részt vett.
Ez a különbség is olyan óriásinak tűnt,
hogy nem láttam esélyt a szakadék áthidalására.
Próbáltam cselekedni,
de semmi eredmény.
Kilátástalannak tűnt.
Tudjuk, sokan tapasztalják ezt,
talán önök is.
Amikor hatalmas kihívással nézünk szembe,
és úgy érezzük, nincs felette hatalmunk vagy befolyásunk rá,
az elménk manipulálással védekezik.
Nem szeretjük tehetetlennek érezni magunkat,
mikor nagy erőkkel állunk szemben,
ezért az elménk azt mondja: "Talán nincs is jelentősége.
Talán nem is úgy történik, ahogy mondják."
Vagy elménk alábecsüli a szerepünket:
"Semmit sem tehetünk egyénenként, akkor minek próbálkozni?"
De most valami különös dolog történik.
Tényleg igaz, hogy az emberek csak akkor cselekednek fenntarthatóan és elszántan
egy nagy horderejű ügyben,
ha úgy érzik, van befolyásuk rá?
Nézzék ezeket a képeket.
Gondozók és ápolók,
akik segítenek, hogy az emberiség megküzdjön a COVID-19 koronavírussal,
amely az elmúlt hónapokban járványként söpört végig a világon.
Meg tudják állítani ezek az emberek a betegség terjedését?
Nem.
Meg tudják menteni betegeiket a haláltól?
Néhányuknak sikerül,
másoknak rajtuk kívül álló okok miatt nem.
Kilátástalan és értelmetlen emiatt a küzdelmük?
Valójában még a felvetés is sértő.
Ők azon fáradoznak, hogy gondját viseljék embertársaiknak
a legkiszolgáltatottabb pillanatokban.
Munkájuk óriási jelentőségű.
Elég, ha megmutatom a képeket,
és nyilvánvalóvá válik,
hogy az ápolók olyan bátorságot és emberséget tanúsítanak,
hogy munkájuk az egyik legcsodálatosabb dolog,
ami emberként megtehető,
pedig nem irányíthatják a végeredményt.
Ez érdekes,
mert azt mutatja,
hogy akkor is képes célzott és fenntartható cselekvésre az ember,
ha nem irányíthatja a végeredményt.
Ez újabb kihívást jelent.
A klímaválság esetében
cselekedeteink és a hatásuk elválnak egymástól,
míg a képen látható ápolókat
nem a világ megváltoztatásának magasztos célja hajtja,
hanem az a jóleső érzés nap mint nap, hogy gondját viselik egy másik embernek
a legnehezebb pillanatokban.
A klímaválság esetében jelentősen késik a hatás.
Korábban időben távolinak éreztük.
A klímaválság hatásairól azt gondoltuk, hogy csak jóval később jelentkeznek.
Most azonban a jövő itt kopogtat az ajtón.
Kontinensek állnak lángokban.
Városok kerülnek víz alá.
Országok kerülnek víz alá.
Százezrek indulnak útnak a klímaváltozás miatt.
A hatásokat már nem választja el tőlünk az idő,
de még mindig távol vannak,
ami megnehezíti a közvetlen összefüggés érzékelését.
Valahol máshol történik, másvalakivel,
vagy velünk másképpen, mint ahogy megszoktuk.
Bár az ápoló hozzáállása kifejezi
az ember természetét,
más is kell ahhoz,
hogy a klímaválságot fenntartható módon kezeljük.
Van erre megoldás:
az együttérző, támogató hozzáállás
és a következetes cselekvés erőteljes ötvözete,
amely révén az egész társadalom célzottan és fenntarthatóan cselekedhet
egy közös cél érdekében.
Ez a módszer történelmünk során kiváló eredményeket hozott.
Hadd mondjak egy példát a történelemből ennek alátámasztására.
Most éppen a dél-angliai otthonom közelében lévő erdőben állok,
amely nincs messze Londontól.
Nyolcvan évvel ezelőtt a várost megtámadták.
Az 1930-as évek végén a britek mindent megtettek,
hogy ne kelljen szembenézniük a realitással,
miszerint Hitlert semmi sem állítja meg, hogy elfoglalja Európát.
Élénken emlékezve az első világháborúra,
az emberek rettegtek a náci agressziótól,
és mindent megtettek, hogy ne kelljen szembenézniük ezzel a realitással.
Végül a valóság betört.
Churchill számos ok miatt lett híres – és nem mindegyik ok pozitív –,
de amit a háború korai időszakában tett,
alapvetően megváltoztatta a brit nép gondolkodását arról,
hogy mit kell tennie, és minek kell következnie.
A korábbi zűrzavart, idegességet és félelmet
felváltotta a higgadt elszántság,
a szabadságát őrző sziget,
a legdicsőbb óra,
a legdicsőbb nemzedék,
egy ország, amely harcolni fog a tengerparton, a hegyekben,
az utcákon,
egy ország, amely sohasem adja meg magát.
A félelem és zűrzavar helyébe
a realitással való szembenézés lépett – legyen az bármi és bármilyen sötét –,
de ennek nem volt köze a háború megnyerésének esélyeihez.
Nem érkeztek a frontról olyan hírek, hogy a csaták jól alakultak,
akkor még nem jöhetett hír egy új, erős szövetséges belépéséről,
amely a javukra fordítja a helyzetet.
Egyszerűen így döntöttek.
Kibontakozott egyfajta mély, céltudatos, makacs optimizmus,
amely nem elkerüli vagy letagadja a betolakodó sötét erőt,
hanem elutasítja, hogy behódoljon neki.
A makacs optimizmusnak hatalmas ereje van.
Nem arra alapoz, hogy a végeredmény kedvező lesz,
és nem kerget vágyálmokat a jövőről.
Ellenben cselekvésre buzdít,
és értelmet ad a cselekvésnek.
Attól fogva tudjuk,
hogy a kockázat és a megpróbáltatás ellenére
nagy jelentőségű, céltudatos korszak volt az.
Számos beszámoló megerősítette,
hogy az angliai légi csata pilótáinak helytállásától kezdve
a burgonyaszedés egyszerű műveletéig
minden cselekedet értelmet kapott.
Előrelépést jelentett a közös cél és a közös végeredmény felé.
Ezt figyelhetjük meg a történelem folyamán.
Amikor a mély, céltudatos és makacs optimizmus cselekvéssel társul,
amikor az optimizmus célzott cselekvéshez vezet,
a tettek önfenntartóvá válnak:
makacs optimizmus nélkül a tett nem önfenntartó,
cselekvés nélkül a makacs optimizmus csupán egy magatartási forma.
A kettő együtt gyökeresen átalakíthat egy ügyet, és megváltoztathatja a világot.
Többször megfigyelhettük ezt.
Például amikor Rosa Parks nem adta át a helyét a buszon.
Amikor Gandhi a hosszú sómenet élén a tengerpartig vonult.
Amikor a szüfrazsettek azt mondták: "A bátorság mindenhol bátorságot szül."
És ezt láttuk, amikor Kennedy azt mondta,
hogy tíz évben belül embert juttat a Holdra.
Egy egész nemzedéket mozgósított, és terelt a közös cél felé
egy sötét és félelmetes ellenséggel szemben,
pedig nem is tudták, hogyan fogják elérni a célt.
Mindegyik esetben
a realista, markáns, de céltudatos, makacs optimizmus
nem következménye volt a sikernek,
hanem az oka.
Ez hozott irányváltást
a párizsi egyezmény felé vezető úton is.
A küzdelmes, nehéz, pesszimista értekezletek átalakultak,
ahogyan egyre többen úgy gondolták, hogy most kell gőzerővel nekiállni,
és eldönteni, hogy nem fogjuk elpuskázni a lehetőséget,
hanem el fogjuk érni a lehető legnagyobb eredményt.
Egyre többen vették át ezt a szemléletet,
és álltak neki a munkának.
Ez végül megadta a lökést,
amivel lendületet kaptunk,
és sok bonyolult ügyben
az elképzeltnél is jobb eredményeket értünk el.
Még most is, hogy évek teltek el azóta, és klímaváltozás-tagadó ül a Fehér Házban,
az akkor elindított programok nagy része jól halad.
Minden lehetőségünk megvan, hogy az elkövetkező hónapokban, években
kezelni tudjuk a klímaválságot.
A legtöbben életünk egyik legnehezebb időszakán
megyünk keresztül.
A világjárvány ijesztő,
függetlenül attól, hogy jár-e személyes tragédiával.
Ugyanakkor megingatta a meggyőződésünket,
hogy tehetetlenek vagyunk a gyökeres változásokkal szemben.
Az elmúlt hetekben
olyan mértékű volt a mozgósítás, hogy az emberiség fele
drasztikus intézkedéssel megvédte a legrászorultabbakat.
Ha képesek vagyunk erre,
akkor talán még ki sem próbáltuk, hogy mire képes az emberiség,
amikor egy közös kihívás elé kerül.
Túl kell lépnünk a tehetetlenséget sugalló narratíván,
mert félreértés ne essék:
a klímaválság nagyságrendekkel rosszabb lesz, mint a világjárvány,
ha nem tesszük meg, amit még mindig megtehetünk
a közeledő tragédia megelőzése érdekében.
Tovább már nem engedhetjük meg magunknak a tehetetlenség luxusát.
A következő nemzedékek
megilletődve tekintenek majd vissza erre a fontos pillanatra,
amikor válaszút előtt állunk: az egyik irányban a helyreállító jövő,
a másikban mindent eldobunk magunktól.
Tény, hogy sok minden jó felé halad ebben az átalakulásban.
A tiszta energia költségei csökkennek.
A városok átalakulnak. A földeket helyreállítják.
Az utcán tüntetők változást követelnek:
olyan lelkesedéssel és kitartással,
amelyet nem láttunk egy generáció óta.
Lehetséges a valódi siker ebben az átalakulásban,
és lehetséges a valódi bukás is;
ettől olyan izgalmas ebben a korban élni.
Dönthetünk most úgy, hogy ezt a kihívást
makacs típusú, markáns, realista és céltudatos optimizmussal kezeljük,
és minden tőlünk telhetőt megteszünk,
hogy a járványt magunk mögött hagyva a helyreállító jövő felé haladjunk.
Eldönthetjük együtt, hogy az emberiség reményt keltő fénysugara leszünk –
akkor is, ha sötét napok állnak előttünk.
Eldönthetjük, hogy felelős magatartást tanúsítva
a következő tíz évben legalább 50%-kal csökkentjük
károsanyag-kibocsátásunkat,
továbbá bevonjuk a kormányokat és a vállalatokat,
és elérjük, hogy a járványt követően
megtegyék az általunk szükségesnek tartott lépéseket a világ újjáépítéséhez.
Jelenleg mindez lehetséges.
Térjünk vissza az unalmas értekezlethez,
amelyen megnéztem Christiana üzenetét.
Amikor elolvastam,
életem egyik meghatározó élménye jutott eszembe.
Sok mindent tanultam szerzetesként:
például, hogy az éles elme és a vidám szív az utunk és a célunk is az életben.
A makacs optimizmus az alkalmazott szeretet egyik formája.
Magában foglalja az általunk vágyott világot,
és e világ megteremtésének módját is.
Mindannyian választhatjuk ezt az utat.
A döntés, hogy makacs optimizmussal nézünk szembe a helyzettel,
értelmet és célt adhat az életünknek.
Ezzel a döntéssel
az általunk választott jövő irányába terelhetjük a történelmet.
Mostani életünk irányíthatatlannak tűnik.
Ijesztő, félelmetes és új.
De ne riadjunk vissza
a felénk tartó nagy horderejű átalakulástól.
Nézzünk szembe vele makacs és céltudatos optimizmussal.
Szemtanúja lenni a világban zajló változásoknak
pillanatnyilag fájdalmas.
De közelítsünk felé szeretettel.
Köszönöm.