Cu toţii avem perioade mohorâte în viaţă.
Şi eu am avut una în 2013.
Căsnicia mea tocmai se terminase,
și mă simțeam umilit de eșecul acelui angajament.
Copiii mei plecaseră la facultate sau erau pe picior de plecare.
Am crescut în mare parte în mişcarea conservatoare,
dar conservatorismul se schimbase,
aşa că pierdusem mulţi prieteni și de acolo.
Ce am făcut a fost să locuiesc singur într-un apartament,
şi doar lucram.
Dacă deschideai sertarele de la bucătărie unde ar fi trebuit să fie ustensilele,
erau multe notiţe post-it.
Dacă deschideai alte sertare unde ar fi trebuit să fie farfuriile,
aveam plicuri.
Aveam prieteni la muncă, dar nu prieteni de weekend.
Aşa că weekend-urile mele erau niște tăceri lungi şi urlătoare.
Şi eram singur.
Şi singurătatea, neaşteptat, a venit la mine sub forma...
ca un sentiment de frică, de arsuri în stomac.
Şi se simţea un pic ca o beţie,
luam decizii proaste, doar fluiditate, lipsă de soliditate.
Şi cea mai dureroasă parte era conştientizarea
că golul din apartament era o reflecţie ca goliciunii
din mine însumi,
şi că am căzut în plasa minciunilor pe care cultura noastră ni le spune.
Prima minciună e că succesul în carieră te împlineşte.
Aveam un ceva succes în carieră,
şi m-a ajutat să evit ruşinea pe care aş fi simţit-o
dacă m-aş fi considerat un ratat,
dar nu mi-a oferit nimic bun.
A doua minciună este că doar eu mă pot face fericit,
că dacă mai câştig încă o dată,
slăbesc șapte kilograme, mai fac un pic de yoga,
voi fi fericit.
Asta e minciuna autosuficienței.
Dar oricine de pe patul de moarte ți-ar spune
că lucrurile care fac oamenii fericiţi sunt relaţiile profunde din viaţă,
pierderea autosuficienței.
A treia minciună este minciuna meritocraţiei.
Mesajul meritocraţiei este că eşti ceea ce realizezi.
Mitul meritocraţiei este că poţi să câştigi demnitate
prin asocierea cu firme de prestigiu.
Emoţia meritocraţiei este iubirea condiţionată,
faptul că-ţi poţi „câştiga” drumul spre iubire.
Antropologia meritocraţiei e că nu eşti un suflet ce trebuie purificat,
eşti un set de aptitudini de maximizat.
Şi răul meritocraţiei
e că oamenii care au reușit mai mult decât alţii
valorează de fapt mai mult decât ceilalţi.
Aşa că plata păcatelor sunt păcate.
Şi păcatele mele sunt păcate prin omisiune:
nu am cerut ajutorul, nu am întins o mână de ajutor prietenilor
eschivarea, evitarea conflictului.
Şi lucrul ciudat este că mă prăbușeam într-o vale,
în valea deconectării,
iar mulţi oameni făceau la fel.
Iar ăsta e secretul carierei mele;
multe din lucrurile care mi s-au întâmplat
afectează mereu mulți alţi oameni.
Sunt o persoană foarte medie cu aptitudini de comunicare peste medie.
(Râsete)
Aşa că eram detaşat.
Şi în acelaşi timp, mulţi oameni erau detaşaţi
şi izolaţi şi fragmentaţi unii de alții.
35% din americanii peste 45 de ani sunt singuratici cronic.
Doar 8% din americani spun că au conversaţii semnificative
cu vecinii săi.
Doar 32% din americani spun că au încredere în vecinii lor,
şi doar 18% din generaţia Y.
Cei mai mulți oameni nu au preferințe politice.
Mișcarea religioasă cu creșterea cea mai rapidă e cea ateistă.
Nivelul depresiei crește, bolile mintale la fel.
Rata suicidelor a crescut cu 30% din 1999.
Sinuciderile în rândul adolescenţilor, în ultimii ani,
au crescut cu 70%.
45.000 de americani se sinucid în fiecare an;
72.000 mor din cauza dependenței de opioide;
speranţa de viaţă a scăzut, nu a crescut.
Am zburat până aici ca să vă spun
că avem o criză economică, avem o criză a mediului,
avem o criză politică.
Avem de asemenea o criză socială şi relaţională;
suntem în vale.
Suntem fragmentaţi unul de celălalt,
avem cascade de minciuni venind de la Washington...
Suntem în vale.
Şi am petrecut ultimii cinci ani...
cum poţi să ieşi dintr-o vale?
Grecii obişnuiau să spună: „Suferi până ajungi la înţelepciune.”
Şi din acea perioadă întunecată am înțeles câteva lucruri.
Primul lucru e că libertatea e naşpa.
Libertatea economică e în regulă, libertatea politică e foarte bună,
libertatea socială e naşpa.
Omul fără rădăcini e un om în derivă.
Omul fără rădăcini e un om care e uitat pentru că nu e devotat.
Libertatea nu e un ocean în care să înoţi,
e un râu pe care trebuie să-l treci,
pentru a te putea devota şi hotărî odată ce l-ai traversat.
Al doilea lucru pe care l-am învăţat
a fost că atunci când ai acele momente grele în viaţă,
poţi fi ori frânt,
sau poţi fi frânt de tot.
Şi ştim cu toţii oameni care sunt frânţi.
Au îndurat durere sau mâhnire, devin mai mici,
devin mai furioşi, plin de resentimente, devin violenţi.
Cum e zicala:
„O durere care nu e transformată devine transmisibilă.”
Dar alţi oameni sunt frânţi de tot.
Marea putere a suferinţei e că e o întrerupere a vieţii.
Ne aminteşte că nu eşti persoana care credeai că eşti.
Teologul Paul Tillich spunea
că suferinţa sapă prin ce credeai tu că e podeaua
la subsolul sufletului tău,
şi sapă prin ea dezvăluind încă un gol dedesubt,
şi sapă mai mult prin acesta, dezvăluind încă un gol dedesubt.
Realizezi că poți coborî mai mult decât ai anticipat vreodată,
şi doar hrana spirituală și relaţională va umple acele goluri.
Şi când ajungi acolo te îndepărtezi de ego
şi ajungi la inimă,
la inima care doreşte.
Ideea că ce dorim e apartenenţă şi dragostea celor apropiați,
e lucru pe care Louis de Bernières l-a descrisă în cartea sa,
„Idila căpitanului Corelli.”
Un om în vârstă vorbea cu fiica sa
despre relaţia sa cu răposata sa nevastă,
iar omul în vârstă spune:
„A te iubi e ce rămâne după ce arzi tot ce înseamnă a fi îndrăgostit.
Iar asta e şi artă şi un accident fericit.
Mama ta şi eu am avut asta.
Am avut rădăcini care au crescut între noi,
și când toate florile au căzut de pe ramurile noastre,
am descoperit că eram un singur copac, şi nu doi.”
Asta-şi doreşte inima.
Al doilea lucru pe care îl descoperi este sufletul tău.
N-am să vă întreb dacă credeţi sau nu în Dumnezeu,
dar vă cer să credeţi că există ceva în voi
care nu are formă, mărime, culoare sau greutate,
dar care vă dă demnitate şi valoare infinite.
Oamenii bogaţi şi de succes nu au mai mult
decât oamenii cu mai puțin succes.
Sclavia e un lucru rău pentru că îți distruge sufletul.
Violul nu e doar un atac asupra unor molecule fizice,
e o tentativă de a insulta sufletului altei persoane.
Şi sufletul tânjeşte după dreptate.
Inima tânjeşte după uniune, sufletul tânjeşte după dreptate.
Iar asta mă duce la a treia realizare, pe care am împrumutat-o de la Einstein:
„Problema pe care o aveţi nu poate fi soluţionată
la același nivel de conştientizare la care a fost creată.
Trebuie să vă extindeţi la un alt nivel de conştientizare.”
Aşa că ce faceţi?
Primul lucru pe care îl faceţi e să apelați la prieteni
şi să purtați conversații profunde pe care nu le-ați avut niciodată.
Dar al doilea lucru
e să vă duceţi singuri în sălbăticie.
Mergeți acolo unde nu mai e nimeni,
iar ego-ul nu are nimic de făcut, şi acesta se fărâmă,
şi doar atunci poţi fi capabil de a fi iubit.
Aveam o prietenă care spunea că atunci când fiica sa s-a născut
a realizat că a iubit-o mai mult decât o cerea evoluţia.
(Râsete)
Întotdeauna mi-a plăcut asta.
(Aplauze)
Pentru că vorbeşte despre pace care e în interiorul nostru,
grija inexplicabilă pentru ceilalți.
Iar când ajungi acolo, eşti gata să fii salvat.
Cel mai greu lucru când eşti în vale
este că nu poţi să te caţeri de acolo;
cineva trebuie să te ajute să ieși de acolo.
Mi s-a întâmplat și mie.
Am fost norocos că am fost invitat în casa unui cuplu, Kathy şi David,
şi ei erau...
Aceştia aveau un copil într-o şcoală din Washington, pe nume Santi.
Santi avea un prieten care nu avea unde să stea
pentru că mama sa era bolnavă.
Şi apoi acel copil avea un prieten şi acela avea şi el un copil.
Când m-am dus în casa lor acum şase ani,
erau 25 de oameni la masa din bucătărie,
mulţi dormeau la subsol.
Am întins mâna să fac cunoştinţă cu un copil,
şi el mi-a spus: „Noi nu dăm mâna aici.
Noi ne îmbrăţişăm.”
Şi nu sunt cel mai mare amator de îmbrăţişări,
dar mă întorceam la acea casă în fiecare joi când eram în localitate,
şi îi îmbrăţişam pe acei copii.
Ei cereau intimitate.
Cereau să te comporţi frumos până la capăt.
Şi te învăţau un nou mod de trăi,
care e leacul pentru toate bolile culturii noastre
care era o formă directă de a pune relaţiile pe primul loc,
nu doar în cuvinte, ci în realitate.
Şi lucrul cel mai frumos este că aceste comunităţi sunt peste tot.
Am început la Institutul Aspen „Ţesătura: Materialul Social.”
Acesta este logo-ul nostru.
Şi mergem într-un loc și găsim „ţesători” peste tot.
Găsim oameni precum Asiaha Butler, care au crescut în...
care au trăit în Chicago, în Englewood, un cartier rău famat.
Şi era pe cale să se mute pentru că era foarte periculos,
şi privind peste stradă a văzut două fete
care se jucau într-o parcare goală cu sticle sparte
şi apoi s-a întors spre soţul ei şi i-a spus: „Nu plecăm.
Nu vom fi încă o familie care să abandoneze asta.”
Şi a căutat pe Google „Voluntar în Englewood”
şi acum conduce R.A.G.E.,
o mare organizaţie comunitară de acolo.
Unii din aceşti oameni au avut văi grele.
O femeie, Sarah, din Ohio, s-a întors acasă din vacanță
şi a aflat că soţul său a ucis copiii și s-a sinucis.
Acum are o farmacie gratuită, face voluntariat în comunitate,
ajută pe femeile afectate de violență, predă.
Mi-a spus: „Am depăşit această tragedie pentru că am fost furioasă.
Vreau să ripostez împotriva a ceea ce el a încercat să-mi facă
aducând un aport în lume.
El nu m-a ucis.
Răspunsul meu către el este:
Orice ai crede că mi-ai făcut, du-te naibii, nu vei reuși.”
Aceşti „ţesători” nu duc vieţi individualiste,
ci vieţi bazare pe relaționare, au seturi de valori diferite.
Au motivaţii morale.
Au certitudini vocaţionale, s-au înfipt în pământ.
Am întâlnit un tip în Youngstown, Ohio,
care avea o pancartă în piaţa oraşului:
„Apăraţi Youngstown-ul.”
Au mutualitate radicală,
şi sunt genii în relaţionare.
O femeie pe nume Mary Gordon
ce conduce Roots of Empathy,
unde iau câţiva copii de clasa a opta,
le prezintă o mamă şi un copil,
şi apoi elevii trebuie să ghicească ce gândeşte copilul,
pentru a înțelege empatia.
Era un copil în clasă care era mai mare decât restul
pentru că fusese repetent, trecuse prin sistemul de asistenţă maternală,
o văzuse pe mama sa ucisă.
Şi voia să ţină în braţe copilul.
Iar mama sa avea emoţii pentru că părea mare şi înfricoşător.
Dar îl lăsase pe acest băiat, Darren, să ţină în braţe copilul.
L-a ţinut şi se descurcase bine.
Apoi i-a dat copilul înapoi şi a început să pună întrebări despre a fi părinte.
Şi întrebarea sa finală a fost:
„Dacă nimeni nu te-a iubit niciodată, poți fi un tată bun?”
Asta face Roots of Empathy,
culege şi scoate oamenii din vale.
Şi asta fac „ţesătorii”.
Unii din ei își schimbă profesia.
Unii rămân în domeniul lor de activitate.
Dar un lucru este clar: au o motivație puternică.
Am citit asta...
E.O. Wilson scrisese o carte frumoasă numită „Naturalist”, despre copilăria sa.
Când avea şapte ani, părinţii lui divorţau.
Şi l-au trimis în Paradise Beach în Florida de Nord.
Şi nu văzuse niciodată oceanul până atunci.
Şi nu văzuse nicio meduză până atunci.
El a scris: „Creatura era uimitoare. Nu mi-aș fi imaginat că există așa ceva.”
Era pe chei într-o zi
şi a văzut o pisică de mare înotând sub picioarele lui.
Şi în acest moment, un naturalist se născuse din uimire și curiozitate.
Şi face această observaţie:
că atunci când eşti copil,
vezi animalele de două ori mai mari decât le vezi când eşti adult.
Şi asta m-a impresionat,
pentru că ce ne dorim ca copii e acea motivație morală,
să fim devotaţi total pentru ceva,
pentru a găsi acel nivel de vocaţie.
Şi când eşti în preajma acestor „ţesători”,
ei îi văd pe ceilalți oameni de două ori decât oamenii normali.
Ei văd mai cu profunzime în ei.
Şi ce văd ei este bucurie.
Pe primul munte din viaţa mea, când ţintim pentru cariera noastră,
ţintim pentru bucurie.
Şi bucuria e bună, e expansiunea sinelui.
Obții o victorie,
primeşti o avansare profesională, echipa ta câştigă Super Bowl-ul,
eşti bucuros.
Fericirea nu e expansiunea sinelui, e dizolvarea sinelui.
E momentul când bariera pielii dispare dintre mamă şi copilul ei,
e momentul când un naturalist se simte liber în natură.
E momentul când eşti atât de captivat de muncă sau de o cauză,
încât ai uitat complet de tine.
Bucuria e un lucru mult mai bun de ţintit decât fericirea
Colecţionez pasaje despre bucurie, despre oameni care o pierd.
Unul dintre pasajele mele preferate e de la Zadie Smith.
În 1999 era într-un club de noapte din Londra
căutându-şi prietenii, întrebându-se unde îi era poşeta.
Şi deodată, precum a și scris:
„[...] un om subţire cu nişte ochi enormi a străbătut o mare de trupuri
pentru a-mi prinde mâna.
Mă întreba acelaşi lucru iarăşi şi iarăşi: «Îți place?»
Tocurile mele ridicole mă omorau, mi-era frică că am să mor,
dar în acelaşi timp mă simţeam copleşită de încântarea
că «Can I Kick it» se întâmpla să cânte
în acel moment precis din istoria lumii
pe sistemul audio,
şi acum se făcea trecerea la «Teen Spirit».
Am luat mâna bărbatului, iar mintea mi s-a spulberat,
am dansat, am dansat, ne-am predat bucuriei.”
Încerc să vă descriu două mentalităţi de viaţă diferite.
Prima mentalitate, care e despre fericirea individuală şi despre succesul în carieră.
Şi e o mentalitate bună, nu am nimic împotriva ei.
Dar suntem într-o vale de ordin naţional,
pentru că nu avem alte mentalităţi pentru a găsi echilibrul.
Nu ne mai simţim bine cu noi ca popor,
ne-am pierdut speranța în viitor,
nu mai avem grijă unii de alții.
Şi avem nevoie de multe schimbări.
Avem nevoie de o schimbare economică şi de o schimbare a mediului.
Dar avem nevoie şi de revoluţie culturală şi relaţională.
Trebuie să denumim limbajul unei societăţi recuperate.
Şi pentru mine, „ţesătorii” au găsit acel limbaj.
Teoria mea pentru schimbare socială e că societatea se schimbă
când un grup mic de oameni găsesc un mod mai bun de a trăi,
iar noi, restul, îi copiem.
Şi aceşti „ţesători” au găsit un mod mai bun de a trăi.
Şi nu trebuie să o teoretizăm.
Ei construiesc comunităţi prin toată ţara.
Trebuie să ne schimbăm vieţile puțin,
ca să putem spune: „Sunt un ţesător, suntem ţesători.”
Şi dacă facem asta,
gaura din interiorul nostru se va umple,
dar mai important, unitatea socială se va repara.
Vă mulţumesc foarte mult!
(Aplauze)