Mindannyiunk életében vannak rossz időszakok.
Nekem 2013-ban volt egy.
Véget ért a házasságom,
és megalázva éreztem magam, hogy kudarcot vallottam.
Gyerekeim egyetemre mentek, vagy már elköltözőben voltak.
Konzervatív családban nőttem fel,
de konzervativizmus mára megváltozott,
ezért több barátom is elmaradt tőlem.
Egyedül maradtam, magányosan éltem otthonomban,
és csak dolgoztam.
Ha a konyhaeszközös fiókba bepillantott volna valaki,
csak öntapadós cetliket talált volna benne.
Ha a konyhaszekrényt nyitották volna ki,
a tányérok helyén borítékok voltak.
Voltak munkakapcsolataim, hétköznapi partnereim,
de nem voltak hétvégi barátaim.
Ezért a hétvégéim hosszúak és fájdalmasan csendesek voltak.
Magányos voltam.
A magány bennem váratlanul átcsapott félelemérzetbe, gyomorégést okozott.
Kótyagos voltam tőle,
rossz döntéseket hoztam, szétfolytam, semmi határozottság sem volt bennem.
Fájdalmas volt ráébredni,
hogy a lakásomban érzett üresség
csak a bennem levő űr visszatükrözése volt.
Beleestem kultúránk hazugságcsapdájába.
Az első hazugság, hogy a sikeres szakmai pályafutás elégséges.
Karrierem sikeresen alakult,
és rájöttem, hogy segít túltenni magam
a félresikeredett életem miatt érzett szégyenen,
de nem töltött fel jóérzéssel.
A másik hazugság, hogy boldog lehetek attól,
ha még egy győzelmet aratok:
leadok pár kilót, vagy többet jógázom.
Ettől boldogabb leszek.
Ezen kívül van az önelégültség téveszméje.
De halálos ágyán bárki megvallja,
hogy a komoly kapcsolatok
és az önteltség feladása tesz boldoggá.
A harmadik hazugság a meritokrácia,
miszerint érdemeink döntik el, kik vagyunk.
A meritokratikus hiedelem, hogy méltóságot
azzal vívhatunk ki, ha rangos márkákkal dolgozunk.
A meritokrácia érzése a feltételes szeretet,
a "kiérdemelhető" szeretet.
A meritokrácia antropológiája szerint nem megtisztuló lelkek vagyunk,
hanem tökéletesíthető készségek sokasága.
A meritokrácia gyengéje,
hogy szerinte, aki többet ért el az életben, mint társai,
az többet ér náluk.
A bűnt bűnnel mérik.
Az én bűnöm a mulasztás volt.
Nem mozdultam ki, nem kerestem fel barátaimat,
kifogásokat kerestem, kerültem a konfliktusokat.
Érdekes, hogy ettől gödörbe kerültem,
az elszigetelődés csapdájába.
Sokan tették ezt rajtam kívül.
Ez valahol a karrierem titka is,
hogy tetteim nem egyediek,
másokkal is megtörténnek.
Nagyon hétköznapi, de az átlagosnál jobb beszédkészségű személy vagyok.
(Nevetés)
Szóval elszigetelődtem.
Ezzel egyidőben nagyon sokan elszigetelődtek,
elkülönülten és egymástól elszakadva éltünk.
A 45 év fölötti amerikai lakosság 35%-a rendszeresen magányos.
Az amerikaiak csak 8%-a mondta azt,
hogy komolyan beszélget a szomszédaival.
Az amerikaiak csak 32%-a bízik a szomszédaiban,
míg a millenniumi nemzedéknek csak 18%-a.
Rohamosan nő a politikailag el nem kötelezettek aránya.
Legtöbbet a semmilyen valláshoz nem tartozók köre bővült.
Nő a depresszióval, lelki gondokkal küszködők aránya.
Az öngyilkosok aránya 30%-kal nőtt 1999 óta.
Az öngyilkos kamaszok aránya
70%-kal nőtt az elmúlt években.
Évente 45 000 amerikai veti el életét.
72 000 hal meg drogfüggőségtől.
A várható élettartam nem nő, hanem csökken.
Azért repültem ide, hogy elmondjam:
gazdasági válság van, környezetei válság van,
és politikai válság van.
Ezen kívül társadalmi és kapcsolati válság is van.
Mélyponton vagyunk.
Egymástól elszakadva élünk,
Washingtonból mindegyre ránk zúdul a hazugság.
Mélypontos vagyunk.
Így töltöttem az utóbbi öt évet,
de hogyan lehet kijönni a gödörből?
A görögök azt mondták: "A tudásért meg kell szenvedni."
Ebből a sötét korszakomból ráeszméltem pár dologra.
Először is: a szabadság megtévesztő.
A gazdasági szabadság rendben van, a politikai szabadság nagyszerű,
a szociális szabadság megtévesztő.
A gyökértelen ember csak sodródik.
A gyökértelenek senkinek sem jutnak eszébe, mert sehová sem tartoznak.
A szabadság nem úszni hívogató óceán,
hanem folyam, amelyen át szeretnénk jutni,
hogy valahova tartozzunk, és gyökeret verjünk.
Másik tanulságom,
mikor nehéz életszakaszban vagyunk,
akkor vagy beleroppanunk,
vagy megnyílunk.
Mindannyian ismerünk olyant, aki beleroppant.
Fájdalom vagy gyász érte őket, lefogytak,
dühösek voltak, haragudtak, majd kiborultak.
Azt mondják:
"A fel nem dolgozott fájdalom továbbgyűrűzik."
Mások megnyílnak a fájdalomtól.
A szenvedés ereje törést okoz az életben.
Megrendíti hitünk önmagunkban.
Paul Tillich teológus szerint
a szenvedés áttöri azt,
amit lelkünk alapjának gondoltunk,
és felfedi az alatta levő réteget,
majd még mélyebbre ás, újabb rétegeket fed fel.
Sosem sejtett mélységekig jutunk el,
és csak a lelki és kapcsolati energia képes ezeket feltölteni.
Mikor gödörben vagyunk, akkor feladjuk egónkat,
érzéseinkre hallgatunk,
a vágyunk irányít.
Ragaszkodásra és szeretetre áhítozunk másvalaki iránt,
ahogy Louis de Bernières megírta
Corelli kapitány mandolinja című könyvében.
A könyvben egy öreg beszélget a lányával
az elhunyt feleségéhez fűződő kapcsolatáról,
és azt mondja:
"Amikor ellobban a szerelem, akkor a szeretet marad.
Ez művészet és jószerencse dolga.
Nekünk anyáddal sikerült.
Gyökereink a felszín alatt egymásfele nőttek,
és amikor minden szép virág lehullt az ágakról,
akkor rájöttünk, hogy egy fa vagyunk és nem kettő."
Erre vágyik a szív.
Másodjára felfedezzük a lelkünket.
Nem kérem, hogy higgyenek vagy ne higgyenek istenben,
azt viszont igen, hogy higgyék el:
van forma, méret, szín vagy súly nélküli részük,
mely örök méltóságot és értéket nyújt.
A gazdagoknak és sikereseknek sincs több ebből,
mint a kevésbé sikereseknek.
A rabszolgaság azért rossz, mert az a másik ember lelkének a megsemmisítése.
Az erőszak nemcsak egy csomó fizikai molekula elleni támadás,
hanem a másik ember lelke elleni merénylet is.
A lélek igazságot óhajt.
A szív a másikkal egyesülni vágyik, a lélek igazságot óhajt.
Ez vezetett a harmadik felismerésemhez, melyet Einsteintől kölcsönöztem:
"Egyetlenegy probléma sem oldható meg azon a tudatossági szinten,
amelyen az keletkezett.
Meg kell haladni azt a tudatossági szintet."
Mit tegyünk?
Először is, vessük bele magunkat
a barátainkkal való, eddigieknél komolyabb beszélgetésekbe.
Második teendőnk,
hogy menjünk ki egyedül a vadonba.
Olyan helyre menjünk, ahol nincs kinek bizonyítani,
az ego nem tehet mást, mint feladja,
és akkor szerethetők leszünk.
Barátnőm a lánya születésekor döbbent rá,
hogy sokkal jobban szereti, mint azt az evolúció elvárhatná.
(Nevetés)
Mindig tetszett ez a gondolat.
(Taps)
Mert a belső békénkről szól,
az egymás iránti felfoghatatlan gondoskodásról.
Mikor elérjük azt a pontot, akkor készem állunk a szabadulásra.
Nehéz a gödörből kijönni,
mikor a mélyben vagyunk.
Segítségre van szükségünk.
Velem így történt.
Szerencsére meghívott Kathy és David magához.
Azt történt,
hogy Santi nevű washingtoni iskolás fiuk barátja
szálláshelyet keresett magának,
mert az édesanyja megbetegedett.
A barátja barátjának is voltak barátai.
Ezért aztán hat éve, mikor átmentem hozzájuk,
25-en ülték körül a konyhaasztalt,
és egész sokan aludtak az alagsorban.
Bemutatkoztam a közelemben lévő gyereknek.
"Nem szoktunk kezet fogni, – mondta –
csak megöleljük egymást."
Nem vagyok ölelkezős típus,
de visszatérek oda minden csütörtök este, ha a városban tartózkodom,
és megölelem azokat a gyerekeket.
Igénylik a meghittséget.
Bizonyos viselkedést igényelnek, hogy megmutassuk magunkat.
Új életstílust tanítanak nekünk,
mely gyógyír minden kulturális nyavalyánkra,
mert közvetlen, és a kapcsolatot helyezi előtérbe,
valóságosan, nem csak formailag.
Az Aspen Intézet globális társadalmat behálózó szövetére
úgy gondolunk, mint egy pókhálóra.
Ez a logónk.
Mindenhol találunk támogatókat.
Olyanokat, mint Asiaha Butler,
aki a chicagói Engelwoodban nőtt fel, veszélyes környéken.
Azt fontolgatta, hogy elköltöznek arról a veszélyes helyről,
de megpillantotta az utca túloldalán játszadozó kislányokat,
akik üres téren, törött üvegekkel játszottak.
Akkor a férjéhez fordult: "Nem költözünk.
Nem leszünk a következő család, amely csak lelép innen."
Ráguglizott az "englewoodi önkéntes"-re,
és most a R.A.G.E.-et, a helyi nagy társadalmi szervezetet vezeti.
A tagok kemény időszakon vannak túl.
Találkoztam Sarah-val Ohióból, aki régészeti útjáról hazatérve tudta meg,
hogy férje megölte két gyereküket és saját magát.
Most ingyenes gyógyszertárat működtet, önkéntes a szervezetben,
nőknek segít megbirkózni az erőszakkal, és tanít közben.
Elmondta: "Megedződtem, mert nagy volt bennem a harag.
Meg kellett toroljam, amit ellenem elkövetett a férjem,
ezért igyekszem jobbá tenni a világot.
Engem nem ölt meg.
A visszavágóm neki,
hogy bármi vezérelte, nálam nem jött be."
A "takácsok" nem egyedül tevékenykednek.
Kapcsolataik vannak, és más az értékrendjük.
Erkölcsi elveik vannak.
Elhivatottak, stabilak.
Találkoztam egy fickóval az ohiói Youngstownban,
aki a város terén táblát tartott:
"Védjük meg Youngstownt!"
Mindenáron kölcsönösségre építenek,
és fantasztikusak kapcsolatteremtésben.
Például Mary Gordon
az "Empátia Gyökerei" szervezetet vezeti.
Tevékenységük során összeszednek egy csapat nyolcadikos gyereket,
hozzájuk egy anyát és egy csecsemőt.
A gyerekek ki kell találják, mit szeretne a csecsemő,
hogy gyakorolják az empátiát.
Egyik osztályban volt egy nagyobb fiú,
a gyámügy visszatartotta,
mert megölték az édesanyját.
Ölbe szerette volna venni a csecsemőt.
Az anya ideges volt, mert a fiú nagydarab és ijesztő volt.
De megengedte Darennek, hogy megfogja a csecsemőt.
Ölben tartotta, és nagyon boldog volt.
Mikor visszaadta, akkor érdeklődni kezdett az apaságról.
A végén azt kérdezte:
"Ha soha senki nem szeretett, attól még lehetek jó apa?"
Tehát az Empátia Gyökerei szervezet tagjai
alászállnak a gödörbe, és kimentik onnan az embereket.
Ezt szövögetik a takácsok.
Sokan szakmát váltanak.
Mások maradnak a szakmájuknál.
De biztos, hogy nyomás van rajtuk.
Olvastam róla.
E.O. Wilson Naturalista című könyvében leírja a gyerekkorát.
Hétéves volt, mikor a szülei váltak.
Elküldték Észak-Floridába, a Paradise partra.
Előtte soha nem járt az óceánnál.
Nem látott soha medúzát.
Azt írja: "Ijesztő képződmény volt. Túltett minden elképzelésemen."
Egyszer ült a kikötőben,
és egy tüskés ráját látott lebegni a lába alatt.
Abban a döbbent és csodálatos pillanatban megszületett a természettudós benne.
Megfigyelte,
hogy a gyerekek
minden állatot kétszer nagyobbnak látnak, mint a felnőttek.
Ez mindig lenyűgözött,
mert gyerekként erre az elsöprő érzésre vágyunk,
hogy teljesen átadjuk magunkat valaminek,
és megtaláljuk az elhivatottságunkat.
Mikor a takácsok körül vagyunk,
ők is mindenkit kétszeresen felnagyítva látnak.
Mélyebben látnak belénk.
Látják az örömöt.
Első felkapaszkodásunk alatt karrierünkre koncentrálunk,
és boldogságra törekszünk.
Jó a boldogság, önmagunk kiteljesedése.
Ha győzünk,
ha előléptetnek, ha megnyerjük a Super Bowlt,
boldogok vagyunk.
Nem önmagunk kiteljesedése, hanem önmagunk feloldása az öröm.
Ilyenkor az anya és gyermeke közti elválasztó bőrfelület eltűnik,
ilyen pillanatban a természettudós szabadon élvezi a természetet.
E pillanatokban beleveszünk a munkába vagy az ügybe,
és teljesen belefeledkezünk.
Jobb örömre törekedni, mint boldogságra.
Gyűjtöm az öröm elillanásának módjait, mikor az emberek elvesztik.
A kedvencem Zadie Smithtől származik.
Éjjeli bárban volt Londonban 1999-ben,
kereste a barátait, azon törte a fejét, hol a kézitáskája.
És akkor hirtelen – azt írja:
"... csontsovány, hatalmas szemű férfi
kinyúlt a kezem után az emberáradatból.
Folyton azt kérdezte: «Te is érzed?»
A magas sarkúm gyötörte a lábam, halálra rémültem,
ugyanakkor fenséges érzés árasztott el.
A «Kiüthetem?» – kellett volna szólnia
a világtörténelem adott pillanatában
a hangszórókból,
de beleveszett a 'Kamaszlelkem'-be.
Kézen fogtam a férfit, elszállt az agyam,
csak táncoltunk és táncoltunk, és örömünket leltük benne."
Két teljesen eltérő szemléletmódot próbálok leírni.
Az első megpróbáltatás a boldogságról és a karrierről szól.
Helyes gondolkozásmód, egyetértek vele.
Országos mélyponton vagyunk,
mert nincs mivel kiegyensúlyozni.
Népként nem érezzük jól magukat,
elvesztettük hitünket a biztos jövőben,
nem foglalkozunk komolyan egymással, se nem törődünk egymással.
Rengeteg változásra van szükségünk.
Gazdasági és környezeti változások kellenek.
Kulturális és kapcsolati forradalomra van szükségünk.
Meg kell határozzuk a helyreállított társadalom kifejezésmódját.
A takácsok rátaláltak erre.
A társadalmi változásról vallott elméletem szerint társadalmi változás akkor lesz,
ha először kisebb csoport vált életmódot,
és mi többiek eltanuljuk tőlük.
A takácsok meglelték a különb életmódot.
Nem kell elmélkedjünk róla.
Mint közösségszervezők vannak jelen országszerte.
Csak kis változtatást kell tennünk:
"Én takács vagyok", "Mi takácsok vagyunk".
Ha ezt megtesszük,
teljesen feltöltődünk,
és ami sokkal jelentősebb: a társadalmi egység helyreáll.
Köszönöm szépen.
(Taps)