Pel que fa a invents,
m'agradaria explicar-vos la història d'un dels meus projectes preferits.
És un dels més emocionants en els que estic treballant,
però també crec que és el més simple.
És un projecte que té el potencial de beneficiar a tot el món.
Aborda un dels problemes de salut més grans del planeta,
la primera causa de mortalitat de nens menors de cinc anys,
que és... ? Malalties transmesses per l'aigua? Diarrea? Malnutrició?
No, és respirar el fum de cuines d'interior
el que causa infeccions respiratòries agudes. Us ho podeu creure?
Ho trobo xocant i desastrós.
No podem crear combustibles de cuina més nets?
No podem fer millors cuines?
Com pot ser que això provoqui dos milions de morts cada any?
Sé que el Bill Joy us explicava
les meravelles dels nanotubs de carboni,
així que jo us parlaré
de les meravelles dels macrotubs de carboni, que és el carbó.
Aquí tenim una foto d'Haití rural. Avui, Haití està desforestat en un 98%.
Veureu escenes com aquesta per tota l'illa.
Comporta tota mena de problemes mediambientals
i qüestions que afecten a la gent de tota la nació.
Fa un parell d'anys hi van haver fortes inundacions
que van causar milers de morts,
i això es pot atribuir directament
a que no hi ha arbres als turons per tal d'estabilitzar el sòl.
Quan comença a ploure, la pluja va als rius, i hi ha inundacions.
Una de les raons per la qual quasi no hi ha arbres és aquesta:
la gent necessita cuinar, i recol·lecten fusta
per fer carbó i preparar el menjar.
No és que la gent es desentengui dels danys mediambientals.
En són conscients, però no tenen cap altre remei.
No tenen combustibles fossils a l'abast,
i l'energia solar no els permet cuinar de la manera com els agrada.
I això és el que fan.
Trobareu famílies com aquesta que van al bosc a buscar un arbre,
el tal·len i en fan carbó.
Així que no és sorprenent que hi hagi molts projectes
per trobar una alternativa als combustibles per la cuina.
Fa uns quatre anys vaig portar un equip d'estudiants a Haití,
on vam treballar amb voluntaris de Cossos de Pau.
Aquest és un dels voluntaris,
i això és un aparell que va construïr al poble on va treballar.
I la idea és que es pot agafar qualsevol paper per llençar.
es comprimeix, i se'n fan briquetes que es poden fer servir de combustible.
Però aquest aparell era molt lent.
Així que els nostres alumnes d'ingenieria es van posar a treballar
i amb alguns canvis molt senzills,
van ser capaços de triplicar el rendiment d'aquest aparell.
Com us podeu imaginar, estaven molt emocionats.
Van portar les briquetes a al MIT per tal de poder analitzar-les.
I el que van descobrir és que no cremaven.
Així que va ser una mica descoratjador per als alumnes.
I de fet, si mireu bé, aquí,
podeu veure com hi diu, "U.S Peace Corps".
Es veu que realment no hi havia paper per llençar en aquest poble.
I tot i que feia bon ús de la paperassa del govern
que aquest estudiant portava al poble (Rialles),
aquest era a 800 quilòmetres de distància.
Així que vam pensar que potser hi havia una millor manera
de trobar una alternativa al combustible de cuina.
El que volíem era fer un combustible
que fes servir alguna cosa que es trobés fàcilment a la localitat.
Això és veu per tot Haití també. Són petits molins de sucre.
I el que en queda com a rebuig
després que el suc de la canya de sucre se li hagi extret es diu "bagasse".
No té cap altre ús. No té valor nutricional,
així que no se'ls dóna als animals.
S'apila al costat del molí, fins que un dia es crema.
El que volíem fer era trobar una manera
d'aprofitar aquest rebuig i convertir-lo en combustible
amb el que es pogués cuinar de forma fàcil,
com el carbó.
Així que durant dos anys, amb els alumnes vam treballar per desenvolupar un procés.
Agafem per la "bagasse" i utilitzem un forn senzill
que es pot fer a partir d'un barril vell de vint litres.
Després d'una estona d'haver-lo encès, es tanca
per tal de restringir l'oxigen que va dins del forn,
i s'obté aquest material carbonitzat.
Això però, no es pot cremar. És massa fi
i crema massa ràpid per poder ser útil per cuinar.
Així que vam haver de trobar una manera de fer-ne briquetes.
I, per sort, un dels meus estudiants era de Ghana,
i va recordar un plat que li cuinava la seva mare, anomenat "kokonte",
que són unes farinetes enganxoses, fetes de l'arrel de la mandioca.
Així que vam mirar i vam trobar
que la mandioca creix a Haití i s'anomena "manioc."
I de fet, creix arreu del món:
iuca, tapioca, manioc, mandioca, és tot el mateix,
una arrel amb fècula.
I se'n poden fer farinetes molt espesses i enganxoses,
que és pot utilitzar per empastar les briquetes de carbó.
I això vam fer. Vam anar a Haití.
Aquests són els graduats de la primera "École de Chabon",
o l'institut del carbó. I aquests
(Rialles)
Sí. Sóc professora al MIT i al CIT.
I aquestes són les briquetes que vam preparar.
Ara us portaré a un continent diferent. Això és a la Índia,
i aquest és el combustible més utilitzat per cuinar: fems de vaca.
I més que a Haití, aquest combustible fa que els focs facin molt de fum,
i és on es veu l'impacte en la salut
de cuinar amb fems de vaca i amb biomassa com a combustible.
Afecta especialment a nens i dones,
perquè són els que es troben al voltant dels focs de cuina.
Així que volíem veure si podíem introduïr-hi
aquesta tecnologia de fer carbó.
Desafortunadament, no teníen canya de sucre
i no tenien mandioca, però això no ens va aturar.
Vam buscar el tipus de biomassa més comú.
I hi havia palla de blat i palla d'arròs en aquella àrea.
I el que podíem fer servir per lligar-ho
eren petites quantitats de fems de vaca,
que ja feien servir, per norma general, com a combustible.
I vam fer proves comparatives, i aquí podeu veure
les briquetes de carbó i els fems de vaca.
Podeu veure que és un combustible més net.
I de fet, escalfa l'aigua més ràpid.
Estàvem contents, de moment.
Però vam descobrir que,
si ho comparavem amb carbó fet de fusta,
no cremava durant tanta estona. I les briquetes es desfeien una mica,
i perdíem energia quan es trencava mentre cuinaven.
Així que vam intentar trobar una solució per fer una briqueta més forta
per tal de poder competir amb el carbó de fusta al mercat d'Haití.
Vam tornar al MIT, vam agafar la màquina "Instron",
i vam recercar quin tipus de pressió es necesitava
per poder comprimir una briqueta de tal manera que
es pogués obtenir una millora de rendiment.
I a la vegada que els alumnes eren al laboratori,
també teníem companys a Haití desenvolupant el procés,
per millorar i fer-ho més accessible pels pobles.
I poc després,
vam desenvolupar una premsa barata que produia carbó,
que cremava més temps i de manera més neta que el carbó fet de fusta.
Així que la situació actual és que tenim un producte millor
que el que es podia comprar al mercat d'Haití,
un lloc meravellós, per cert.
Només a Haití, es talen uns 30 milions d'arbres cada any.
I tenim la possibilitat d'implementar aquest pla
i salvar una gran part dels arbres.
A més, els guanys generats amb el carbó són de 260 milions de dòlars.
És molt per a un país com Haití,
amb una població de vuit milions
i un salari mig de menys de 400 dòlars.
Així que en aquest aspecte també anem endavant amb el projecte del carbó.
I una altra cosa que també crec que és interessant,
és que tinc un amic a la universitat de Berkeley que ha fet un anàlisi de risc,
I ha estudiat el problema de l'impacte en la salut
de cremar fusta o carbó.
I ha vist que a nivell mundial,
es podrien prevenir un milió de morts si es canviés de fusta a carbó
com a combustible de cuina. És molt interessant,
però fins ara, no hi havia manera de fer-ho sense tal·lar arbres.
Ara tenim una manera:
utilitzar el rebuig de l'agricultura per crear combustible per cuinar.
Una de les coses més emocionants, però,
és el que va sorgir del viatge que vaig fer a Ghana el mes passat.
I crec que és genial,
i és encara més arcaic que tot el que acabeu de veure,
si us ho podeu creure. És això.
Què és? Són panotxes de blat de moro transformades en carbó.
I la millor part és que no cal fer-ne briquetes
perquè ja venen fetes. Aquest és el meu portàtil de 100$.
I com en Nick, he portat mostres.
(Rialles)
Les podeu passar.
Són funcionals, provades, i estàn a punt.
I el que és notable d'aquesta tecnologia,
és que la transferència de tecnologia és molt fàcil.
Comparat amb el carbó de la canya de sucre,
on s'ha d'ensenyar a la gent com formar les briquetes
i es necessita un altre pas per cuinar l'adhesiu,
aquestes briquetes ja vénen fetes.
I això és el més emocionant a la meva vida avui en dia,
el que potser és un comentari molt trist sobre la meva vida.
(Rialles)
Però una vegada ho hagueu vist, com vosaltres a primera fila, eh,
Sí, bé. En fi,
(Rialles)
Ja ho veieu. Aquest és un exemple perfecte
del que Robert Wright parlava en aquelles coses de non-zero.
Per tant, no només té beneficis per a la salut,
sinó també mediambientals.
I és un d'aquests casos increïbles
on també hi ha beneficis econòmics.
La gent pot fabricar el seu propi combustible amb materials de rebuig.
Poden obtenir-ne un salari.
Poden estalviar diners que d'altra manera gastarien en carbó,
i poden produïr més del compte i vendre'l al mercat
a la gent que no el fabrica.
És molt rar que no hi hagi aspectes negatius
entre la salut i l'economia, o el mediambient i l'economia.
Per això trobo que aquest projecte és tan emocionant,
i tinc ganes de veure on ens porta.
Així que quan parlem del futur que volem crear,
una de les coses que penso que són necessàries
és tenir una visió molt clara del món on vivim.
I no vull dir el món on nosaltres vivim.
Em refereixo al món on les dones es passen dues i tres hores al dia
molent el gra perquè les seves famílies mengin.
El món on els materials de construcció més moderns
són rajoles de ciment fetes a mà,
i on, treballant 10 hores diàries,
només és guanyen 60 dòlars al mes.
El món on dones i nens passen milions d'hores d'hores a l'any buscant aigua.
Això representa el mateix que si tota la gent de Califòrnia
treballés tot un any, només buscant aigua.
És un lloc on, per exemple, si això fos la Índia,
en aquesta sala, només tres persones tindríen un cotxe.
Si això fos Afghanistan,
només una persona d'aquesta sala sabria com fer servir Internet.
Si això fos Zambia, 300 persones de la sala serien pagesos,
100 tindrien la Sida.
I més de la meitat de la sala viuria amb menys d'un dòlar al dia.
Aquests són els problemes que hem de solucionar.
Són els problemes pels que hem d'entrenar als nostres enginyers,
aels nostres dissenyadors, empresaris, emprenedors.
Són les solucions que cal trobar.
Hi ha algunes àrees que considero d'especial importància.
Una d'elles és crear mecanismes per incentivar micro-finances i empreses,
per tal de que la gent que viu per sota el nivell de pobresa tingui una sortida
i que no sigui
de la manera tradicional; fent cistelles, criant bestiar, etc.
Hi ha noves tecnologies i nous productes
que poden fer en petita escala.
L'altra cosa que crec que cal fer és crear tecnologies per als pagesos pobres
per tal d'incrementar el valor dels seus cultius.
I ens hem de repensar les nostres estratègies de desenvolupament,
per tal de no promoure campanyes educatives
que facin que ja no vulguin ser pagesos,
sinó fer que no siguin pagesos pobres.
I hem de pensar com ho podem fer de manera efectiva.
Necessitem treballar amb la gent d'aquestes comunitats,
i donar-los els recursos i eines que necessiten
per solucionar els seus problemes. És la millor manera.
No ho hem de fer des de fora.
Així que necessitem crear aquest futur i hem de començar ara mateix.
Gràcies.
(Aplaudiments)
Chris Anderson: Digui'ns, mentre esperem si algú té alguna pregunta,
expliquin's algun dels seus altres projectes.
Amy Smith: un parell d'aspectes que també estem adreçant
és trobar maneres per fer proves barates a l'aigua,
perquè les comunitats puguin mantenir els seus propis sistemes d'aigua,
saber quan funcionen, saber quan tractar-les, etc.
També estem treballant amb maneres de tractar l'aigua a baix cost.
Una de les coses més apassionants és la desinfecció solar de l'aigua
i la millora d'aquest procés.
CA: Quina és la trava que no permet que tot això no es faci més gran?
Necessiteu trobar emprendedors, o inversors,
o què necessiteu per portar tot això que teniu al següent nivell?
AS: Si, crec que és un gran nombre de persones el que fa que tiri endavant.
És difícil; es un mercat molt fragmentat
i tenim una població de consumidors sense ingressos.
No es poden fer servir els mateixos models que als Estats Units
per fer que les coses tirin endavant.
I som poca gent, jo.
(Rialles)
Així que faig el que puc amb els alumnes.
Tenim 30 alumnes cada any treballant en localitats
implementant les nostres tècniques i fent que tiri endavant.
I l'altra cosa és que s'han de fer les coses a llarg termini,
no pots esperar tenir-ho enllestit en un o dos anys;
s'ha de mirar a 10 anys vista.
Però crec que amb aquesta visió, ho podrem tirar endavant.