Često se kaže da priče iz istorije pišu pobednici,
ali ukoliko je ovo istina,
šta se dešava sa ugnjetavanima
i kako oni mogu da se nadaju da teže ka nečemu većem
ukoliko im nisu pričali priče o njihovoj sopstvenoj slavnoj prošlosti?
Prividno stojim ispred vas samo kao izrađivač odeće,
ali u naborima, drevnim materijalima i modernom tekstilu
ja sam našao više zvanje.
Putem mog rada kao dizajnera,
otkrio sam važnost da omogućim predstavljanje
za marginalizovane članove našeg društva
i važnost pričanja i najosetljivijima među nama
da više ne moraju da kompromituju sebe
samo da bi se uklopili u beskompromisnu većinu.
Ispada da moda,
disciplina za koju mnogi od nas smatraju da je trivijalna,
može zapravo biti moćan alat za raskrinkavanje pristrasnosti
i poboljšanja sopstvene slike nedovoljno zastupljenih populacija.
Moje interesovanje za korišćenje dizajna kao vozila za društvenu promenu
slučajno je lične prirode.
Kao nigerijski Amerikanac, znam kako lako termin „afrički“
može skliznuti od toga da je uobičajen geografski opisni termin
do toga da postane pogrdan.
Za one među nama sa ovog prelepog kontinenta,
biti Afrikanac znači biti inspirisan kulturom
i biti ispunjen besmrtnom nadom za budućnost.
Pa, u pokušaju da promenim pogrešne percepcije koje mnogi imaju
o mestu mog rođenja,
koristim dizajn kao sredstvo da pričam priče,
priče o radosti,
priče o trijumfu,
priče o istrajnosti svuda širom afričke dijaspore.
Pričam ove priče
kao objedinjeni napor da ispravim istorijski zapis,
zato što, bez obzira na to odakle je bilo ko od nas,
svakog od nas su dotakle komplikovane istorije
koje su dovele naše porodice u stranu zemlju.
Ove istorije oblikuju način na koji vidimo svet
i one su kalupi pristrasnosti koje nosimo sa sobom.
Kako bi pobedio te pristrasnosti,
moj rad privlači estetiku iz različitih delova sveta
i gradi narativ o važnosti
borbe za inkluziju.
Promenom slika iz klasične evropske umetnosti
i njihovim venčanjem sa afričkom estetikom,
uspeo sam da spojim obojene ljude sa uglednim ulogama,
pruživši im stepen dostojanstva
koje oni nisu imali ranije.
Ovaj pristup podriva istorijski prihvaćene priče o afričkoj inferiornosti
i služi kao inspiracija obojenim ljudima
kojima je dosta da viđaju sebe prikazane bez sofisticiranosti
i bez gracioznosti.
Svaka od ovih tapiserija koja menja kulturu
postaje skrojena odeća ili svileni šal,
nalik ovom koji ja sasvim slučajno nosim upravo sada.
(Smeh)
Čak i kada smo okruženi strukturom evropskog klasicizma,
ove priče hrabro veličaju zasluge afričkog osnaživanja.
Na ovaj način, alat u rukama majstora postaje majstorski rad
kako bi slavio one koji su nekada bili podređeni.
Ova metafora se pruža širom oblasti umetnosti
i izlazi u stvaran svet.
Bilo da ih nose izbeglice ili preduzetnici koji menjaju svet,
kada je ljudima dozvoljena sloboda da predstavljaju sebe
na način koji slavi njihove sopstvene jedinstvene identitete,
magična stvar se dešava.
Mi ponosno stojimo.
Ponosniji smo i samosvesniji
zato što predstavljamo naše istinsko, autentično biće.
I oni među nama koji se nalaze oko njih zauzvrat postaju obrazovaniji,
otvoreniji i tolerantniji prema njihovim drugačijim tačkama gledišta.
Na ovaj način, odeća koju nosimo
može biti velika ilustracija diplomatske blage moći.
Odeća koju nosimo može nam poslužiti kao most
između naših naoko različitih kultura.
I tako, da, prividno stojim ispred vas kao izrađivač odeće.
Ali moj rad je uvek bio nešto više od mode.
Moja svrha je postala prepravljanje kulturoloških narativa
tako da obojeni ljudi mogu biti viđeni pod novim i nijansiranim svetlom
i da mi,
ponosna deca podsaharske Afrike,
možemo preći svet
ponosni na sebe.
Zaista je istinito da priče iz istorije
pričaju njeni pobednici,
ali ja sam predstavnik nove generacije.
Moj rad govori za one
koji neće više dozvoliti da njihovu budućnost diktira problematična prošlost.
Danas, stojimo spremni da pričamo naše sopstvene priče
bez kompromisa, bez izvinjenja.
Ali pitanje i dalje ostaje:
da li ste spremni za ono što ćete da čujete?
Nadam se da jeste, zato što mi dolazimo bez obzira na to.
(Aplauz)