Не знаю, чи ви помічали,
але існує купа книжок,
виданих останнім часом,
в яких розглядається
когнітивне та емоційне життя собак.
Чи вони думають, чи відчувають, і якщо так - то як?
Тож сьогодні, за цей обмежений час,
хочу спробувати розгадати ці питання,
і представлю вам двох собак,
вони обидвоє отримали здатність "говорити"
досить буквально.
Почнемо з першої собаки,
вона розглядає аспект
своїх стосунків зі своїм господарем,
називається твір "Пес про свого Господаря".
"Хоч я виглядаю такою юною,
я дорослішаю швидше, ніж він.
У пропорції сім до одного, так кажуть.
Хоч яким би було це число, одного дня я його обжену
і вестиму,
як я це роблю під час наших прогулянок у лісах,
і якщо він коли-небудь про це подумає,
це буде найприємніша тінь,
зі всіх, за якими я ганявся по снігу чи траві".
(Оплески)
Дякую.
Наш наступний собака
промовляє з того світу,
як примарний дух, що повернувся
провідати вас.
"Я той пес, якого ти вклав спати,
як ти любиш казати - поринати у забуття,
я повернувся, щоб сказати одну просту річ:
Ти мені ніколи не подобався".
(Сміх)
"Коли я облизував твоє обличчя,
я думав про те, щоб відкусити тобі носа.
Коли я дивився, як ти витирався рушником щодня,
мені хотілося скочити на тебе й каструвати тебе одним укусом.
Я терпіти не міг твої рухи,
і відсутність тваринної грації,
і те, як ти сідав на стілець, щоб поїсти,
з серветкою на колінах та ножем у руці.
Я б утік,
та був надто слабким.
Ти навчив мене трюкам,
я навчився сидіти та ставати на задні лапи,
а найгіршою образою було
потискати руку, не маючи рук.
Визнаю, що побачивши повідок, я дуже тішився,
але тільки тому, що це означало, що я нюхатиму речі,
до яких ти ніколи не торкався.
Ти не хочеш у це вірити,
але мені нема сенсу брехати:
я терпіти не міг машину, ґумові іграшки,
мені не подобались твої друзі, і що найгірше - твої родичі.
Бряжчання моєї мітки зводило мене з розуму.
Ти завжди чухав мене не в тому місці".
(Сміх)
"Все, що я від тебе хотів - це їжа і вода
у моїх мисках.
Коли ти спав, я спостерігав за твоїм диханням,
поки місяць виходив на небо.
Мені коштувало немалих зусиль
не задирати голову і не вити.
Зараз я вільний від повідка,
вільний від жовтого дощовика,
светрика з монограмою,
абсурдності твого газону,
і все, що тобі варто знати про це місце,
окрім того, що ти вже собі уявив,
і радієш, що цього не трапилось швидше,
тут усі вміють читати й писати.
Собаки пишуть поезію,
а коти та всі інші -
прозу".
Дякую.
(Оплески)