Nem tudom, észrevették-e,
de temérdek olyan könyv
jelent meg mostanában,
amely a kutyák értelmi és érzelmi életét
tárgyalja, illetve próbálja megfejteni.
Vajon gondolkodnak-e, éreznek-e, és ha igen, hogyan?
Így én ma délután, kevés kis időmben,
megpróbáltam a találgatások körét leszűkíteni,
és bemutatni Önöknek két kutyát,
akik a "beszélj" parancsszót
szó szerint értelmezték.
Jöjjön először az első kutya,
ő a gazdájával való viszonyának
egyik aspektusáról elmélkedik,
a címe: "Egy kutya a gazdájáról".
"Bár kölyöknek látszom,
gyorsabban öregszem, mint ő.
Hét az egyhez az arány, azt szokták mondani.
Bármi is a szorzó, egy nap le fogom őt hagyni,
és átveszem a vezetést,
ahogy erdei sétáink során teszem,
és ha ez a gondolat átsuhan az agyán valaha,
az lesz a legszebb árnyék,
mit hóra vagy fűre vetett egy kutya."
(Taps)
Köszönöm.
A következő kutyánk
úgymond visszatérőként beszél,
szellemként, aki visszajött
egy látogatásra.
"Én vagyok a kutya, kit elaltattál,
ahogy az örök öntudatlanságba szúrást hívni szereted,
visszajöttem, hogy elmondjam ezt az egyszerű tényt:
sosem kedveltelek."
(Nevetés)
"Amikor az arcodat nyaldostam,
az orrodat gondoltam leharapni.
Amikor előttem törölted szárazra magad,
a férfiasságod akartam egy ugrással letépni.
Bosszantott a járásod,
az állati kecsesség hiánya,
ahogy egy széken ülve ettél,
öledben egy szalvéta, kezedben egy kés.
Megszöktem volna én,
de gyenge voltam hozzá,
ezt a trükköt te nevelted belém,
mialatt ülni tanultam és melletted járni,
és legnagyobb sértésként,
kezet rázni kéz nélkül.
Bevallom, a póráz látványa mindig is feldobott,
de csak mert azt jelezte, hamarosan olyasmiket szagolhatok,
amiket te sosem érintettél.
Nem kell, hogy higgy nekem,
de hazudni nincs okom:
gyűlöltem az autót, gyűlöltem a gumicsontot,
rühelltem a barátaid, sőt mit több, a rokonaid.
Bilétáim lifegése az őrületbe kergetett.
Mindig rossz helyen vakargattál."
(Nevetés)
"Nem kértem tőled soha mást, mint vizet és eledelt
a tálkáimba.
Figyeltelek alvás közben,
midőn a hold feljött az égboltra.
Minden önuralmamra szükség volt,
hogy ne forduljak az ég felé vonyítva.
Megszabadultam immár a nyakörvtől,
a sárga esőköpenytől
a monogramos szvettertől,
a pázsitod abszurdumától,
és ez minden, amit e helyről tudnod kell,
leszámítva, amit már eddig is sejtettél,
és szerencsédre nem következett be előbb,
hogy az írás és olvasás itt mindenkinek megy,
a kutyáknak költőien,
a macskáknak és mindenki másnak
prózában."
Köszönöm.
(Taps)