A magas rangú dene, Paul Disain azt mondta:
"Nyelvünk és kultúránk ablak,
amelyen át a világot látjuk."
A Teknős-szigeten,
amely ma Észak-Amerika néven ismert,
rengeteg egyedi és csodás módon láthatjuk a világot.
Őslakos származásúként
meg akarom tanulni az odzsibva nyelvet,
őseim nyelvét,
mert a nyelv segít ezen az ablakon át látni a világot.
Segít kapcsolódnom a családomhoz,
őseimhez, közösségemhez, kultúrámhoz.
És segít végiggondolnom, hogyan adhatom mindezt át
a következő nemzedékeknek.
Nyelvészként érdekel,
hogyan működik a nyelv általában.
Vizsgálhatom a fonetikát és fonológiát –
a beszédhangokat.
Vizsgálhatom a morfológiát, az alaktant, a szószerkezeteket.
Vagy a szintaxist,
vagyis a mondatok és frázisok szerkezetét,
hogy megtudjam, hogyan tároljuk a nyelvet agyunkban,
és hogyan használjuk a másikkal való kommunikációra.
Például:
az odzsibva a legtöbb őslakos nyelvhez hasonlóan
poliszintetikus,
azaz nagyon hosszú szavakat használ,
amelyek apró darabkákból: morfémákból épülnek fel.
Odzsibva nyelven azt mondom: "niwiisin", "eszem",
ami egy szó.
Mondhatom azt is, hogy "nimino-wiisin", ''jó étvággyal eszem",
ami még mindig egy szó.
Mondhatom, hogy "nimino-naawakwe-wiisin", "finom ebédet eszem",
hány szó is ez az angolban?
Öt szó az angolban, egyetlen szó odzsibva nyelven.
Hoztam egy kis játékot önöknek.
Egyetlen szóval válaszolva, milyen szín ez itt?
Közönség: Zöld.
Lindsay Morcom: És ez milyen szín?
Közönség: Zöld.
LM: És ez milyen szín?
Közönség: Kék.
LM: Na és ez milyen szín?
(A közönség mormog)
A kérdés nem beugratós.
Önök, angol anyanyelvűek,
két zöld és két kék lapot láttak.
Ám a színek meghatározása nyelvenként változó,
tehát ha önök oroszul beszélnének,
két lapot láttak volna a zöld különböző árnyalataival,
egyet, ami "goluboj," azaz világoskék,
egyet pedig, ami "színyij," sötétkék.
A kettő két különböző színnek számít.
Ha önök az odzsibvát beszélnék,
ozhaawashkwaa vagy ozhaawashkozi színeket látnának,
ami zöldet vagy kéket jelent.
Nem mintha a beszélők nem látnák a színeket:
de a színek csoportosítása és az árnyalatok értelmezése
más és más.
Ugyanakkor
léteznek általános módok a színek besorolására,
ami mesél arról,
ahogy az emberi agy értelmezi és kifejezi, amit lát.
Az odzsibvának van még egy csodás jellemzője,
mégpedig hogy minden szón jelöli, hogy élő vagy élettelen-e.
Ez hasonlít ahhoz, ahogy a francia és a spanyol
minden szót hímneműként vagy nőneműként jelöl.
Az odzsibva és más algonkin nyelvek
minden szót élőnek vagy élettelennek jelölnek.
Mindaz, amit élőnek gondolnánk, élő,
dolgok, amelyeknek ver a szívük: emberek, állatok, növények.
Ám vannak más élőlények is,
amelyekre nem gondolnánk, pl. a kövek.
A kövek élőnek számítanak,
ami sok érdekességet elmond a nyelvtanról,
és arról is,
ahogy az odzsibva beszélői
az őket körülvevő világot felfogják.
Szomorú azonban,
hogy az őslakos nyelvek veszélyben vannak.
Az őslakos nyelvek, melyek oly sok tudást őriznek a kultúráról,
a történelemről,
az egymáshoz
és a környezetünkhöz való viszonyulásról.
Az időtlen idők óta e vidéken élő nyelvek
itt fejlődtek ki,
és felbecsülhetetlen értékű tudást őriznek a környezetről,
ami segít, hogy kapcsolódhassunk a vidékhez, ahol élünk.
Ám e nyelvek veszélyben vannak.
Az észak-amerikai őslakos nyelvek zöme
veszélyeztetettnek számít,
amelyek pedig nem, azok is sebezhetők.
Mindez nem véletlen.
Törvényeinkben, előírásainkban,
kormányhivatalainkban
kimondottan próbálták eltörölni
az őslakos nyelveket és kultúrákat ebben az országban.
Duncan Campbell Scott
a bentlakásos iskolarendszer egyik kigondolója volt.
Amikor felvetette a javaslatot, amely kötelezővé tette a bentlakásos iskolát
az őslakos gyerekek számára 1920-ban, azt mondta:
"Meg akarok szabadulni az indiánkérdéstől.
Addig akarunk dolgozni,
amíg nem marad egyetlen olyan indián sem Kanadában,
aki nem olvadt be a többségi társadalomba,
amíg meg nem szűnik az indiánkérdés, meg nem szűnik az indiánügyi hivatal;
ennek a tervezetnek ez a célja."
A bentlakásos iskolákban történt visszaélések meg lettek örökítve.
1907-ben
P. H. Bryce – orvos és a tuberkulózis elismert szakértője – jelentést írt,
melyből kiderült, hogy egyes iskolákban
a gyerekek 25%-a halt meg tüdővészben,
amelyet az iskolákban uralkodó körülmények okoztak.
Más iskolákban akár a gyerekek 75%-a is áldozatul esett.
A szövetségi kormány megvonta Bryce támogatását
a feltárásai miatt,
1921-ben kényszernyugdíjazták,
végül 1922-ben széles körben is publikálták feltárásait.
Mindeközben
az őslakos gyerekeket kiszakították otthonukból,
közösségükből,
s egyházi bentlakásos iskolákba kényszerültek,
ahol sok esetben
súlyos érzelmi, fizikai és szexuális visszaélés áldozataivá váltak,
s kulturálisan bántalmazták őket,
hisz az iskolák célja volt
megszabadulni az őslakos nyelvtől és kultúrától.
Az utolsó bentlakásos iskola 1996-ban zárt be.
Addigra legalább 150 000 gyerek tanult ilyen iskolákban,
országszerte 139 intézményben.
2007-ben hatályba lépett
az indián bentlakásos iskolák ügyét rendező megegyezés.
Ez a legnagyobb csoportos kereset Kanada történetében.
60 millió dollárt különítettek el
a kanadai igazságügyi és kiegyezési bizottság létrehozására.
A bizottság lehetővé tette, hogy megismerjük a túlélők történetét,
a közösségeket és családokat sújtó hatásokat,
valamint hogy hozzáférjünk kutatásokhoz,
amelyek a bentlakásos iskolák hatását vizsgálták
az őslakos közösségeken és Kanada egészén.
A bizottság úgy találta,
a bentlakásos iskolák kulturális népirtást hajtottak végre.
A következőt mondják: "A fizikai népirtás
egy adott csoport tömeges meggyilkolása,
a biológiai népirtás az adott csoport szaporodási képességének megszüntetése.
A kulturális népirtás pedig mindazon szerkezetek és szokások kiirtása,
melyek lehetővé teszik, hogy a csoport csoportként éljen."
Pontosan Duncan Campbell Scott céljai.
Kulturális népirtásnak ítélték a dolgot,
bár ahogy a gyerekkönyvíró
és nagyszerű előadó, David Bouchard rámutat,
ha építünk egy házat,
mellé pedig egy temetőt,
hisz tudjuk, hogy az emberek, akik a házba belépnek, meg fognak halni,
akkor ezt minek nevezzük?
A bizottság 94 felhívást is közzétett,
amelyek jelzőtűzként mutatják az utat, ahogy a kiegyezésen dolgozunk.
Számos felhívás közvetlenül a nyelvet és a kultúrát érinti.
A bizottság arra hív fel, gondoskodjunk megfelelő támogatott oktatásról,
beleértve a nyelvet és kultúrát is,
hogy ismerjük el az őslakosok jogait, a nyelvi jogokkal együtt,
hogy iktassunk be törvényt,
melynek célja az őslakos nyelvek elismerése és megőrzése,
ennek megfelelő támogatással.
Hogy jelöljünk ki őslakos nyelvi biztost,
s fejlesszünk felsőoktatási nyelvi programokat,
s vegyük vissza a helyneveket,
amelyeket megváltoztattak a gyarmatosítás során.
Ugyanakkor, amikor a bentlakásos iskolák ügyét rendező egyezmény
hatályba lépett,
az ENSZ elfogadta
az Egyesült Nemzetek nyilatkozatát az őslakos népek jogairól
2007-ben, amely kimondja:
"az őslakos népeknek joguk van, hogy oktatási rendszert és saját nyelvükön
oktatást nyújtó oktatási intézményeket hozzanak létre,
és azt az oktatásra
és tanulásra vonatkozó kulturális módszereiknek megfelelő módon
felügyeljék."
2007-ben,
amikor ez hatályba lépett,
négy ország szavazott ellene.
Az USA, Új-Zéland, Ausztrália
és Kanada.
Kanada végül 2010-ben fogadta el
az ENSZ nyilatkozatát az őslakos népek jogairól.
2015-ben a kormány megígérte, hogy hatályba lépteti.
Hogyan válaszoljunk erre mint közösség?
Íme, jelenleg ez a helyzet.
A jelenleg Kanadában beszélt 60 őslakos nyelv közül
az ENSZ hat kivételével mindegyiket veszélyeztetettnek tekinti.
A hat nem veszélyeztetett nyelv a crí, az odzsibva,
a sztóni, a mikmak,
a dene és az inuktitut.
Mindez elég elkeserítő.
Ám ha megnézzük a veszélyeztetett nyelvek világatlaszát
az UNESCO honlapján,
látunk egy kicsi R betűt e nyelv mellett.
Ez a nyelv a mikmak.
A mikmak nyelv reneszánszát éli
az önkormányzati megegyezés elfogadása miatt,
ez kultúra- és nyelvi alapú oktatáshoz vezetett,
s ma már vannak mikmak gyerekek,
akiknek a mikmak az anyanyelvük.
Rengeteget tehetünk.
Ezek a gyerekek
a Mnidoo Mnising Anishinabek Kinoomaage diákjai,
ez intenzív iskola a Manitoulin-szigeten,
ahol a gyerekek odzsibva nyelven tanulnak.
Kiscsoportosként érkeztek az iskolába,
s alig vagy egyáltalán nem beszéltek odzsibva nyelven.
Most, 3. és 4. osztályosként
középszinten vagy folyékonyan beszélik.
S mindeközben
fantasztikus önbizalomra tettek szert.
Büszkék anishinaabe örökségükre,
és jól tanulnak.
Nem muszáj minden oktatásnak formálisnak lennie.
Helyi közösségünkben
itt a kingstoni őslakos nyelvi fészek.
Ez most már egy szervezet,
ám hat évvel ezelőtt úgy indult, hogy a közösség lelkes tagjai
összegyűltek egy rangos ember konyhaasztala körül.
Azóta létrehoztunk hétvégi programokat,
ezek célja a többgenerációs tanulás,
ahol a nyelv és kultúra továbbadására koncentrálunk.
Hagyományos játékokat, dalokat, ételeket és tevékenységeket használunk erre.
Vannak tanfolyamaink
kezdő- és középszinten is,
itt helyben.
Összefogtunk iskolákkal és könyvtárakkal,
hogy legyenek forrásaink és nyelvünk a formális oktatásban.
A lehetőségek végtelenek,
és rendkívül hálás vagyok az eddigi munkáért,
amely lehetővé teszi, hogy kultúrámat továbbadjam fiamnak
és más gyerekeknek a közösségben.
Erős, szépséges, élénk közösség jött létre
a közös erőfeszítések eredményeképp.
Mire van szükségünk a jövőben?
Először is, rendeletekre.
Végrehajtási rendeletek kellenek kapcsolódó finanszírozással,
amelyek biztosítják,
hogy az őslakos nyelvek valódi helyet kapjanak az oktatásban,
mind a rezervátumokban, mind azokon kívül.
A rezervátumokban jóval kevesebb pénz jut az oktatásra,
mint a rezervátumokon kívül.
A rezervátumokon kívül
az őslakos nyelvek oktatását gyakran elhanyagolják,
mert feltételezik,
hogy a járási iskolákban nincsenek őslakos diákok,
miközben az az igazság, hogy Kanada őshonos lakosságának 70%-a
nem rezervátumokban él.
E gyerekeknek egyenlő joguk van hozzájutniuk nyelvükhöz és kultúrájukhoz.
A rendeleteken kívül támogatásra van szükségünk.
S ez nem csak anyagi támogatást jelent.
Helyre van szükségünk, ahol folytathatjuk tevékenységünket,
kurzusainkat, és kapcsolatba léphetünk a nem őslakos népességgel is.
Támogatásra van szükségünk,
emberekre, akik meg akarják tanulni a nyelveket.
Arra, hogy az emberek beszéljenek arról, miért fontosak e nyelvek.
Hogy mindezt elérjük, oktatás kell.
Elsősorban intenzív nyelvoktatásra van szükségünk,
mert ez a leghatékonyabb mód
az őslakos nyelvek továbbadására.
De szükségünk van oktatásra a vidéki iskolákban is,
oktatásra a nem őslakos népességnek,
hogy kölcsönösen megérthessük egymást,
és együtt fejlődhessünk.
Ez az idézet bekeretezve függ az irodám falán.
Ajándékba kaptam egy telepes diáktól, akit néhány éve tanítottam.
Mindig arra emlékeztet,
hogy együtt nagy dolgokra vagyunk képesek.
Ám ha a kiegyezésről akarunk beszélni,
el kell ismernünk,
hogy ha nem eredményezi
az őslakos nyelvek és kultúrák újraéledését és túlélését,
akkor az nem is kiegyezés.
Hanem beolvasztás,
amit egyik félnek sem kéne elfogadnia.
Megnézhetjük a felhívásokat,
megnézhetjük az ENSZ nyilatkozatát
az őslakos népek jogairól,
és közös megegyezésre juthatunk,
hogy mindaz
a nyelvi és kulturális örökség,
mellyel az őslakosok rendelkeznek,
megőrzésre méltó.
Ezek alapján lépéseket tehetünk,
közösen,
hogy biztosítsuk az őslakos nyelvek továbbadását
2050 után is, a következőt követő nemzedékeknek is,
és így tovább, nemzedékek során át.
Miigwech. Niawen’kó:wa. Köszönöm.
(Taps)