Starješina plemena Dene, Paul Disain, rekao je:
"Naš jezik i kultura
su način na koji vidimo svijet".
Na Kornjačinom Otoku,
danas poznatom kao Sjeverna Amerika,
postoji mnogo jedinstvenih i predivnih pogleda na svijet.
Kao osobu domorodačkog porijekla,
zanima me učenje jezika Anishinaabemowin,
jezika moje manjine,
zato što mi pruža pogled na svijet na njihov način.
Povezuje me s mojom obitelji,
mojim precima, zajednicom, kulturom.
I daje mi mogućnost razmišljati kako to mogu prenijeti
na buduće generacije.
Kao lingvisticu,
zanima me kako jezik općenito funkcionira.
Mogu pogledati fonetiku i fonologiju --
jezične glasove.
Mogu pogledati morfologiju, ili strukturu riječi.
Mogu pogledati sintaksu,
odnosno strukturu rečenica i fraza,
učiti kako ljudi pohranjuju jezik u mozgu
i kako ga upotrebljavamo u komunikaciji s drugima.
Na primjer,
Anishinaabemowin, kao i većina domorodačkih jezika
je polisintetički,
što znači kako postoje jako, jako dugačke riječi,
sastavljene od komadića zvanih morfemi.
Na Anishinaabemowin jeziku mogu reći "niwiisin", "jedem",
što je jedna riječ.
Mogu reći "nimino-wiisin", "jedem dobro",
što je još uvijek jedna riječ.
Mogu reći "nimino-naawakwe-wiisin", "jedem dobar ručak".
Što je koliko ono riječi u engleskom?
Pet riječi u engleskom, jedna jedina riječ na jeziku Anishinaabemowin.
A sada, imam jedan kviz za vas.
U jednoj riječi opišite koje je boje ovaj slajd?
Publika: Zelene.
Morcom: Koje boje je ovaj slajd?
Publika: Zelene.
LM: Koje boje je ovaj slajd?
Publika: Plave.
LM: A koje boje je ovaj slajd?
(Mrmljanje publike)
Obećajem, ovo nije trik pitanje.
Vi, kao govornici engleskog,
vidjeli ste dva zelena slajda i dva plava slajda.
Ali način na koji kategoriziramo boje razlikuje se od jezika do jezika,
da ste govornici ruskoga jezika,
vidjeli biste dva slajda drugačije nijanse zelene.
Jednu "goluboy" što je svijetlo plava,
i drugu "siniy", tamno plavu.
One se shvaćaju kao različite boje.
Da ste Anishinaabemowin govornici,
vidjeli biste slajdove koji su Ozhaawashkwaa
ili Ozhaawashkozi, što znači ili zelena ili plava.
Nije da govornici ne vide boje,
nego je način na koji kategoriziraju boje i razumiju njihove nijanse
drugačiji.
U isto vrijeme,
postoje univerzalni načini na koji ljudi kategoriziraju boje,
a to nam govori kako ljudski mozak
razumije i izražava ono što vidi.
U jeziku Anishinaabemowin postoji još jedna divna stvar,
a to je označavanje riječi kao žive i nežive.
Nije slučaj kao u francuskom i španjolskom
koji označavaju riječi kao muški ili ženski rod.
Anishinaabemowin i ostali jezici iz jezične porodice Algonquian
označavaju sve riječi kao žive ili nežive.
Stvari koje biste smatrali živima su žive,
riječi koje opisuju nešto što ima puls: ljudi, životinje, biljke.
Ali postoje i druge stvari koje su žive
na koje možda ne biste ni pomislili, kao kamenje.
Kamenje je obilježeno kao živo,
a to nam govori zanimljive stvari u vezi gramatike
kao i zanimljive stvari
o tome kako se Anishinaabemowin govornici
poistovjećuju i kako razumiju svijet oko sebe.
Ali, negativna strana svega ovoga je ta
što su domorodački jezici u opasnosti.
Domorodački jezici koji posjeduju ogromno znanje o kulturi,
o povijesti,
o načinima povezivanja s drugima,
o načinima povezivanja s okolišem.
Postojeći u ovoj zemlji od pamtivijeka,
ovi jezici razvili su se ovdje
i sadrže neprocjenjivo znanje o okolini
koje nam pomaže da se poistovjetimo s tlom na kojem živimo.
Ali oni zapravo jesu u opasnosti.
Većina domorodačkih jezika Sjeverne Amerike
smatra se ugroženom,
a oni koji nisu ugroženi su u ranjivom stanju.
A to je namjerno.
U našim zakonima, u politici,
u vladinim domovima,
postoje utvrđeni pokušaji
eliminiranja domorodačkih jezika i kultura u ovoj zemlji.
Duncan Campbell Scott
bio je jedan od začetnika obrazovanja u internatima.
Dok je podnosio prijedlog koji je zahtijevao obavezno pohađanje internata
za domorodačku djecu 1920., rekao je:
"Želim se riješiti indijanskog problema.
Naš cilj je nastaviti
dok ne bude bilo nijednog Indijanca u Kanadi
koji nije prilagođen političkom tijelu;
i ne postoji indijansko pitanje i nijedan Indijanski odjel;
i to je sav predmet ovog zakona".
Užasi koji su se događali u internatima su zabilježeni.
Godine 1907.,
P. H. Bryce, doktor i stručnjak za tuberkulozu,
objavio je izvještaj koji je govorio kako je u nekim školama
25 posto djece umrlo od epidemije tuberkuloze
koja je nastala zbog uvjeta u školama.
U drugim školama umrlo je do 75 posto djece.
Savezna vlada mu je oduzela sredstva
za istraživanja,
poslala u prisilnu mirovinu 1921.,
i 1922. objavila rezultate njegovog rada.
Cijelo to vrijeme
domorodačku su djecu uzimali iz njihovih domova,
iz njihovih zajednica,
i prisiljavali u internate koje je vodila crkva
gdje su trpjeli, u mnogim slučajevima,
ozbiljna emocionalna, fizička i seksualna zlostavljanja,
a u svim slučajevima, kulturna zlostavljanja,
jer su škole bile organizirane
da istrijebe domorodački jezik i kulturu.
Zadnji internat zatvoren je 1996.
Do tada ga je pohađalo 150 000 djece, i više,
u 139 institucija u cijeloj zemlji.
Godine 2007.
u praksu je ušao Sporazum o nagodbi indijanskih internata.
To je najveća zajednička parnica u kanadskoj povijesti.
Uložilo se 60 milijuna dolara
za osnivanje Komisije za istinu i povjerenje u Kanadi.
Komisija nam je dala mogućnost da poslušamo priče preživjelih,
da čujemo utjecaje na zajednice i obitelji
i dobijemo pristup istraživanjima
koja su istražila puni utjecaj koji su internati imali
na domorodačke zajednice i na Kanadu u cjelini.
Komisija je zaključila kako internati
predstavljaju nešto što se naziva kulturni genocid.
Navode: "Fizički genocid je masovno ubijanje članova
ciljane grupe,
biološki genocid je uništavanje reproduktivnog kapaciteta te grupe.
A kulturni genocid je uništavanje struktura i praksi
koje dopuštaju grupi da postoji kao grupa".
Naveli su ciljeve Duncana Campbella Scotta.
Stoga su zaključili kako je to kulturni genocid.
Iako, kako dječji autor
i govornik David Bouchard ističe,
kada gradiš zgradu
i praviš groblje pored te zgrade,
zato što znaš da će ljudi koji idu u tu zgradu umrijeti,
kako nazivaš to?
Komisija je također doprinijela s 94 poziva na djelovanje,
putokazima koji nas mogu voditi naprijed prema pomirenju.
Nekoliko akcija osobito se tiču jezika i kulture.
Komisija poziva da osiguramo primjereno, financirano obrazovanje,
uključujući jezik i kulturu.
Da priznamo domorodačka prava, uključujući i jezična prava.
Da napravimo Zakon o domorodačkim jezicima
koji za cilj ima priznavanje i očuvanje domorodačkih jezika,
s uključenim financiranjem.
Da stvorimo položaj Povjerenika za domorodačke jezike
i razvijemo jezične programe nakon srednje škole,
kao i da vratimo imena mjesta koja su izmijenjena
kroz proces kolonizacije.
U isto vrijeme kada je Sporazum o nagodbi indijanskih internata
stupio na snagu,
Ujedinjeni narodi usvojili su
Deklaraciju o pravima starosjedilačkih naroda
2007. godine.
On navodi kako domoroci imaju pravo ustanoviti i kontrolirati
vlastite obrazovne sustave i institucije,
organizirajući nastavu na svojim jezicima,
u skladu s njihovim kulturnim praksama
učenja i podučavanja.
Godine 2007.,
kada je ovo stupilo na snagu,
četiri zemlje su glasale protiv.
To su bile SAD, Novi Zeland, Australija
i Kanada.
Kanada je usvojila
Deklaraciju o pravima starosjedilačkih naroda 2010.
A 2015. vlada je obećala kako će stupiti na snagu.
Dakle, kako ćemo kolektivno odgovoriti?
Evo pregleda situacije u kojoj se nalazimo.
Od 60 domorodačkih jezika koji se trenutno govore u Kanadi,
UN smatra kako se svi osim njih šest smatraju ugroženima.
Dakle, šest koji nisu ugroženi su Cree, Anishinaabemowin,
Stoney, Mi'kmaq,
Dene i Inuktitut.
A to zvuči grozno.
Ali ako pogledate Atlas ugroženih jezika svijeta
na stranici UNESCO-a,
vidjet ćete malo "r" odmah pokraj ovog jezika tu.
Taj jezik je Mi'kmaq.
Mi'kmaq je prošao kroz značajnu obnovu
zbog usvajanja ugovora o samoupravi
koji je doveo do obrazovanja temeljenog na jeziku i kulturi;
tako da sada ima djece plemena Mi'kmaq
kojima je Mi'kmaq prvi jezik.
Toliko je toga što možemo napraviti.
Ta djeca su učenici
u Mnidoo Mnising Anishinabek Kinoomaage,
"uranjajuće" škole na otoku Manitoulin,
gdje uče na jeziku Anishinaabemowin.
U školu su krenuli u sklopu produženog boravka
govoreći vrlo malo, ako išta, Anishinaabemowin.
A sada, u trećem i četvrtom razredu,
polažu testove na naprednoj razini i razini tečnog govorenja.
U isto vrijeme,
imaju predivno visoko samopoštovanje.
Ponosni su što pripadaju Anishinaabe porodici
i imaju jake vještine učenja.
Ne mora svo obrazovanje biti formalno.
U našoj lokalnoj zajednici,
postoji Kingston Indigenous Language Nest.
KILN je sada organizacija,
ali je započela prije šest godina sa strastvenim članovima zajednice
okupljenima oko kuhinjskog stola starješine.
Od tada smo pokrenuli iskustva učenja vikendom
ciljajući na multigeneracijsko učenje
gdje se baziramo na prenošenje jezika i kulture na djecu.
Upotrebljavamo tradicionalne igre, pjesme, hranu i aktivnosti.
Imamo nastavu
na početničkoj i naprednoj razini
ponuđenu baš ovdje.
Partneri smo sa školskim odborima i knjižnicama
kako bi imali izvore i jezik prisutne u formalnom obrazovanju.
Mogućnosti su bezbrojne
i zahvalna sam na radu koji je napravljen
kako bi mi omogućio da prenesem jezik i kulturu mom sinu
i ostaloj djeci unutar naše zajednice.
Također smo razvili snažnu, prekrasnu, živu zajednicu
kao rezultat zajedničkog truda.
Što onda trebamo za dalje?
Prvo, trebamo politiku.
Trebamo donijeti političke odluke vezane za financiranje
koje će osigurati kako će domorodački jezik
biti smisleno uklopljen u obrazovanje,
unutar i izvan rezervata.
U rezervatu obrazovanje je puno manje financirano
nego izvan rezervata.
A izvan rezervata
učenje domorodačkih jezika često je zanemareno,
zato što ljudi pretpostavljaju
kako domoroci nisu prisutni u provincijskim školama,
a zapravo oko 70 posto domorodaca u Kanadi danas
živi izvan rezervata.
Ta djeca imaju jednaka prava pristupanju njihovom jeziku i kulturi.
Osim politike, trebamo i potporu.
To ne znači samo financijsku potporu.
Trebamo prostor gdje možemo obavljati aktivnosti,
kao i nastavu i interakciju s ljudima koji nisu domoroci.
Trebamo potporu
u smislu ljudi koji žele naučiti jezik.
Trebamo potporu gdje ljudi pričaju o tome zašto su ti jezici bitni.
A da bismo to postigli, trebamo obrazovanje.
Prvenstveno trebamo pristup obrazovanju "uranjanjem",
zato što je to najučinkovitiji način
za osigurati prijenos domorodačkih jezika.
Također trebamo i obrazovanje u školama u provincijama,
trebamo obrazovanje populacija koje nisu domorodačke
kako bismo postigli bolje uzajamno razumijevanje
i krenuli naprijed zajedno na bolji način.
Imam citat koji uramljen visi na zidu u mom uredu.
To je dar "settler ally" studenta kojeg sam podučavala prije par godina.
I svaki dan me podsjeća
kako možemo ostvariti velike stvari ako radimo zajedno.
Ali ako ćemo govoriti o pomirenju,
trebamo shvatiti
da pomirenje koje ne završava
opstankom i kontinuitetom domorodačkih jezika i kultura
nije uopće pomirenje.
To je pripajanje,
a to ne bi trebalo biti prihvatljivo nikome od nas.
Ali ono što možemo napraviti je obratiti pozornost na akcije,
na Deklaraciju Ujedinjenih naroda,
na Prava domorodačkog stanovništva
i možemo doći do uzajamnog dogovora
kako je ono što imamo,
u okvirima jezičnog i kulturnog nasljeđa
domorodačkog stanovništva u ovoj zemlji,
vrijedno spašavanja.
Prema tome, možemo krenuti naprijed,
zajedno,
kako bismo osigurali da se domorodački jezici prenose
i nakon 2050., i nakon sljedeće generacije,
na sljedećih sedam generacija.
Miigwech. Niawen’kó:wa. Hvala.
(Pljesak)