Mi-aș putea proteja tatăl
de Grupul Islamic Armat folosind un cuțiaș de curățat legume?
Asta era întrebarea cu care mă confruntam
într-o dimineață de marți în iunie 1993,
pe când eram studentă la Drept.
Mă trezisem devreme în acea dimineață
în apartamentul tatălui meu
din suburbiile Algerului, în Algeria,
în zgomotul bătăilor neîncetate la ușa de la intrare.
Era o perioadă, așa cum a fost descrisă într-un ziar local,
când în fiecare marți câte un intelectual
cădea victimă gloanțelor asasinilor fundamentaliști.
Faptul că tatăl meu preda evoluționismul la facultate
provocase deja o vizită în sala de cursuri
din partea căpeteniei așa-numitului Front al Salvării Islamice,
care îl denunțase pe tata ca suporter al „biologismului”
înainte ca tata să-l dea afară,
iar acum persoana care se afla la ușă
refuza atât să se identifice cât și să plece.
Așa că tatăl meu a încercat să contacteze poliția la telefon
însă, probabil îngroziți de creșterea
terorismului armat care deja pretinsese
viețile atâtor ofițeri algerieni,
aceștia nici măcar n-au răspuns la telefon.
Acesta a fost momentul în care m-am dus la bucătărie,
am luat cuțitașul de curățat fructe
și am luat poziție în holul de la intrare.
A fost o reacție ridicolă,
dar nu mi-a venit nimic altceva în minte,
așa că iată-mă stând acolo.
Când mă uit în urmă acum, cred că acela a fost momentul
care m-a împins să scriu o carte
intitulată "Fatwa voastră nu se aplică aici:
Poveștile nespuse din lupta împotriva fundamentalismului islamic".
Titlul provine dintr-o piesă pakistaneză.
Cred că acela a fost momentul
care m-a pornit pe drulmul
de a intervieva 300 de persoane de origine musulmane
din aproape 30 de țări,
din Afganistan până în Mali,
pentru a descoperi în ce fel au luptat împotriva fundamentalismului
în mod pașnic, la fel ca tatăl meu,
și cum au gestionat riscurile rezultate.
Din fericire, în acea zi de iunie,
vizitatorul nostru necunoscut a plecat,
dar alte familii au fost mai puțin norocoase,
iar acesta a fost gândul care mi-a motivat cercetările.
Oricum, cineva avea să revină
câteva luni mai târziu, lăsând un bilet
pe masa din bucătărie a tatălui meu,
pe care scria simplu: "Consideră-te mort".
În cele din urmă, grupurile armate fundamentaliste algeriene
aveau să ucidă 200.000 de civili
în ceea ce avea să fie cunoscută
ca decada neagră a anilor 1990,
inclusiv pe fiecare dintre
femeile pe care le vedeți aici.
În durul răspuns contra-terorist,
statul a recurs la tortură
și la dispariții forțate;
pe câte de groaznice au devenit aceste evenimente,
comunitatea internațională le-a ignorat aproape complet.
În cele din urmă, tatăl meu, fiul unui țăran algerian devenit profesor universitar,
a fost obligat să-și înceteze activitatea la universitate
și să fugă din propriul apartament,
dar ceea ce nu voi uita niciodată despre Mahfoud Bennoune, tatăl meu,
a fost faptul că, la fel ca mulți alți intelectuali algerieni,
a refuzat să părăsească țara
și a continuat să publice critici acide,
atât la adresa fundamentaliștilor
cât și, uneori, la adresa guvernului cu care se luptau.
De exemplu, într-o serie de articole
din noiembrie 1994 în jurnalul El Watan
intitulată "În ce fel fundamentalismul a produs un terorism fără precedent",
a denunțat ceea ce el denumea
ruptura radicală a teroriștilor cu adevăratul islam,
cel trăit de înaintașii noștri.
Acestea erau cuvinte care te puteau ucide.
Țara tatălui meu m-a învățat
în acea decadă întunecată a anilor 1990
că lupta populară împotriva fundamentalismului islamic
e una dintre cele mai importante
și mai neglijate lupte pentru drepturile omului din lume.
Asta rămâne adevărat și azi, după 20 de ani.
Vedeți, în fiecare țară în care auziți despre jihadiști înarmați
care atacă civili, există și oameni neînarmați
care îi înfruntă pe acești militanți; despre aceștia nu auziți,
iar acești oameni au nevoie de ajutorul nostru pentru a reuși.
În Occident se presupune adesea
că musulmanii sunt în general de acord cu terorismul.
Persoanele de dreapta cred că așa stau lucrurile deoarece consideră
cultura musulmană ca fiind intrinsec violentă,
iar cele de stânga cred asta fiindcă
își imaginează că violența musulmană,
violența fundamentalistă,
ca produs exclusiv al nemulțumirilor legitime.
Dar ambele păreri sunt complet greșite.
În realitate, multe persoane musulmane
din toată lumea sunt oponenți fervenți
atât ai fundamentalismului cât și ai terorismului,
de cele mai multe ori pe bună dreptate.
Vedeți voi, aceștia sunt cel mai probabil
victime ale acestei violențe, nu cei violenți.
Să vă dau un exemplu.
Conform unui studiu din 2009
din surse în limbă arabă,
între 2004 și 2008,
mai puțin de 15% dintre victimele al Qaeda au fost occidentali.
E un preț cumplit, însă vasta majoritate
au fost persoane de origine musulmană
ucise de fundamentaliști musulmani.
Vorbesc de cinci minute
despre fundamentalism
și aveți dreptul să știți la ce mă refer mai exact.
Voi cita definiția sociologei algeriene
Marieme Helie Lucas,
iar aceasta spune că fundamentalismele,
(observați pluralul -- așadar în toate tradițiile marilor religii ale lumii),
"fundamentalismele sunt mișcări politice la extrema dreaptă a spectrului
care, în contextul globalizării, manipulează religia
pentru a-și atinge propriile obiective politice".
Sadia Abbas a denumit acest fenomen politizarea radicală a teologiei.
Aș vrea să evit să las impresia
că există un fel de concept monolitic
numit fundamentalism musulman care e la fel peste tot,
fiindcă aceste mișcări au și diferențe între ele.
Unele folosesc și promovează violența,
altele nu, deși sunt deseori corelate.
Au diverse forme.
Unele sunt organizații neguvernamentale, chiar și aici, în Marea Britanie, precum Cageprisoners.
Unele pot deveni chiar partide politice, precum Frăția Musulmană,
iar altele pot fi grupuri armate declarate, precum talibanii.
În orice caz, toate astea sunt proiecte radicale.
Nu sunt abordări conservatoare sau tradiționale.
Adesea, scopul lor e să redefinească relația oamenilor cu islamul, nu s-o păstreze.
Vorbesc despre extrema dreaptă musulmană,
iar faptul că aderenții acesteia sunt sau pretind a fi musulmani
nu îi face mai puțin respingători decât extrema dreaptă din alte părți.
Așadar, după mine, dacă ne considerăm
liberali sau de stânga,
iubitori ai drepturilor omului sau feminiști,
trebuie să ne opunem acestor mișcări
și să-i susținem pe oponenții lor locali.
Vreau să fie clar
că susțin o luptă efectivă
împotriva fundamentalismului,
dar o luptă care trebuie ea însăși
să respecte dreptul internațional,
așa că nimic din ce spun nu trebuie interpretat
ca o justificare pentru refuzul
de a încuraja democrația,
iar cu ocazia asta vreau să-mi menționez susținerea
pentru mișcarea pro-democratică din Algeria de astăzi, Barakat.
Ceea ce spun nu trebuie luat
nici ca o justificare a violării drepturilor omului,
precum sentințele la moarte în masă
date în Egipt în cursul acestei săptămâni.
Dar ceea ce spun
este că trebuie să ne opunem acestor mișcări fundamentaliste musulmane
deoarece amenință drepturile omului
în contextul majorităților musulmane,
și fac asta într-o multitudine de feluri,
cel mai evident prin atacuri directe împotriva civililor
de către grupurile armate care le execută.
Dar această formă de violență este doar vârful icebergului.
Aceste mișcări duc la discriminarea
împotriva minorităților religioase și sexuale.
Ele caută să limiteze libertatea religioasă
a tuturor celor care fie practică religia în alt fel
sau aleg să nu o practice.
Și cel mai definitoriu, ele duc un război total
împotriva drepturilor femeii.
Astăzi, pus în fața acestor mișcări
în ultimii ani, discursul occidental
a oferit de cele mai multe ori
două tipuri de răspunsuri greșite.
Primul, regăsit uneori în dreapta spectrului politic,
lasă de înțeles că majoritatea musulmanilor sunt fundamentaliști
sau că islamul e inerent fundamentalist,
iar această idee e respingătoare și greșită,
din păcate în stânga eșichierului politic găsim uneori
un discurs prea corect d in punct de vedere politic
pentru a accepta orice fel de problemă legată de fundamentalismul musulman
sau, și mai rău, care își cere scuze pentru fundamentalism,
atitudine la fel de inacceptabilă.
Prin urmare caut un nou mod
prin care să vorbim despre acest lucru,
un mod bazat pe experiențele trăite
și pe speranțele oamenilor din prima linie.
E dureros de evident că există
o creștere a discriminării împotriva musulmanilor în ultimii ani
în țări precum Marea Britanie și SUA,
iar asta-i de asemenea ceva îngrijorător,
dar cred cu tărie că diseminarea acestor istorii care contrazic stereotipurile
despre persoane de origine musulmană
care îi confruntă pe fundamentaliști
și care au fost principalele lor victime
e și un mod foarte bun de a contracara discriminarea.
Așadar permiteți-mi să vă prezint
patru persoane pe ale căror povești
am avut marea onoare să le povestesc.
Faizan Peerzada și Atelierul Teatral Rafi Peer, numit după tatăl său,
au promovat artele interpretative de-a lungul anilor în Pakistan.
Odată cu creșterea violențelor jihadiste,
aceștia au început să primească amenințări
să-și anuleze evenimentele, pe care au refuzat să le urmeze.
Așa că a fost detonată o bombă în timpul
celei de-a 8-a ediții a festivalului mondial de arte interpretative din Lahore în 2008,
producând o ploaie de cioburi de sticlă
care a căzut în sală,
rănind nouă persoane,
iar mai târziu în aceeași seară,
familia Peerzada a fost nevoită să ia o decizie extrem de dificilă:
au anunțat că festivalul lor
va continua a doua zi conform planului.
Așa cum a spus Faizan la acel moment,
dacă ne plecăm în fața islamiștilor
vom rămâne într-un colț întunecat.
Nu știau ce urma să se întâmple.
Va mai veni vreun spectator?
A doua zi au venit mii de oameni
ca să susțină artele interpretative în Lahore,
iar acest lucru a l-a și încântat
dar l-a și îngrozit pe Faizan;
acesta s-a dus la o femeie
care venise cu cei doi copii mici ai ei,
și i-a spus: „Sunteți conștientă că ieri a fost un atentat cu bombă aici
și că există o amenințare astăzi?"
Iar ea a răspuns: „Știu,
însă am venit la festivalul vostru
cu mama mea când eram de vârsta lor
și încă am acele imagini în amintire.
Trebuie să fim aici."
Cu spectatori dârji ca această mamă,
familia Peerzada și-a putut încheia
festivalul conform programului.
Iar anul următor și-au pierdut toți sponsorii
din cauza riscurilor de securitate.
Așa că atunci când i-am întâlnit în 2010
erau în cursul primului eveniment
pe care au reușit să-l mai organizeze în aceeași sală,
iar acesta era al nouălea festival de arte interpretative pentru tineri
ținut în Lahore, într-un an în care acel oraș
avusese deja parte de 44 atacuri teroriste.
Era o perioadă în care talibanii din Pakistan
își începuseră atacurile sistematice
asupra școlilor de fete, care aveau să culmineze
cu atacul asupra activistei Malala Yousafzai.
Ce a făcut familia Peerzada în acest context?
Au organizat teatrul școlilor de fete.
Așa am avut privilegiul de a viziona „Naang Wal",
un spectacol muzical în limba punjabi,
iar fetele din Școala de Gramatică Lahore
au interpretat toate rolurile.
Au cântat și au dansat,
au jucat rolul șoriceilor și al bivolului,
iar eu îmi țineam respirația, întrebându-mă
dacă vom ajunge să vedem finalul acestui spectacol uimitor.
Iar când am ajuns la final, întregul public
a răsuflat ușurat,
iar câțiva spectatori au și plâns,
iar apoi au umplut sala
cu explozia pașnică a aplauzelor.
Și îmi amintesc gândindu-mă în acel moment
că atacurile cu bombă ajunseseră în presă
cu doi ani înainte,
dar această seară și acești oameni
sunt o parte la fel de importantă a poveștii.
Maria Bashir este prima și singura
femeie procuror șef din Afganistan.
Ocupă acest post din 2008
și a deschis un departament care investighează
cazurile de violență împotriva femeilor,
spunând că e cel mai important domeniu al mandatului său.
Când o întâlnesc în biroul ei din Herat,
ea vine înconjurată
de patru bărbați solizi cu patru arme uriașe.
De fapt acum are 23 de bodyguarzi,
deoarece a trecut prin atacuri cu bombă
care aproape i-au ucis copiii
și au dus la pierderea unui picior al unuia dintre gărzile ei.
De ce continuă?
Răspunde zâmbind că asta e întrebarea
pe care o pune toată lumea;
așa cum spune ea, „De ce riști să nu trăiești?"
Iar pentru ea, pur și simplu,
un viitor mai bun pentru Mariile Bashir care vor să vie
e suficient,
și știe că dacă oamenii ca ea
nu-și asumă aceste riscuri,
nu va exista un viitor mai bun.
Mai târziu, de-a lungul interviului,
procurorul Bashir mi-a spus cât e de îngrijorată
în privința rezultatului posibil
al negocierilor guvernului cu talibanii,
oamenii care încercau să o ucidă.
„Dacă le oferim un loc în guvern",
se întreabă ea, „cine va proteja drepturile femeii?"
Așa că insistă pe lângă comunitatea internațională
să nu-și uite promisiunea în privința femeilor
numai pentru că doresc pace cu talibanii.
La câteva săptămâni după ce am părăsit Afganistanul,
am văzut un titlu de știre pe Internet.
Un procuror afgan fusese asasinat.
Caut disperată pe Google
și descopăr ușurată că în acea zi Maria nu fusese victima,
deși, din nefericire, alt procuror afgan fusese doborât de gloanțe pe drum spre serviciu.
Când aud acum astfel de știri
mă gândesc că, pe măsură ce trupele internaționale
părăsesc Afganistanul acest an și în continuare,
trebuie să continue să ne intereseze
ce se întâmplă cu oamenii de acolo, cu toate fetele ca Maria Bashir.
Uneori îmi sună încă vocea ei în minte
spunând, fără niciun fel de bravadă,
„Situația femeilor din Afganistan
se va îmbunătăți într-o bună zi.
Trebuie să pregătim terenul pentru asta, chiar dacă suntem uciși."
Nu există cuvinte potrivite
pentru a-i denunța pe teroriștii al-Shabaab
care au atacat centrul Westgate Mall din Nairobi
în ziua în care acolo avea loc un concurs gastronomic pentru copii
în septembrie 2013.
Au ucis 67 de persoane, inclusiv poeți și femei gravide.
Departe de aceste evenimente, în vestul SUA,
am avut norocul să întâlnesc americani de origine somaliană
care luptau împotriva încercărilor organizației al Shabaab
de a recruta un mic număr de tineri
din orașul lor, Minneapolis,
pentru a lua parte în alte atrocități ca și Westgate.
Burhan Hassan, silitorul nepot de 17 ani al lui Abdirizak Bihi,
fusese recrutat aici în 2008, dus în secret în Somalia,
apoi a fost ucis când a încercat să se întoarcă acasă.
De atunci, domnul Bihi,
care conduce Centrul pentru Educație și Susținere al Somalezilor fără buget,
a denunțat vehement recrutările
și eșecurile guvernului,
precum și instituțiile somalo-americane
precum Centrul Islamic As-Saddique
unde bănuiește că a fost radicalizat nepotul său
într-una din activitățile pentru tineret.
Însă nu critică numai moscheea.
El acuză și guvernul
pentru eșecul de a face mai multe
pentru a preveni sărăcia în acea comunitate.
Dată fiind propria lipsă de resurse financiare,
dl. Bihi a fost nevoit să fie creativ.
Pentru a contracara eforturile al Shabaab
de a converti alți tineri deznădăjduiți,
în urma atacurilor grupului din 2010
asupra spectatorilor Cupei Mondiale din Uganda,
el a organizat ca răspuns o competiție de baschet de Ramadan în Minneapolis.
O sumedenie de tineri somalo-americani au participat,
îmbrățișând sportul, în pofida faptului că se declarase fatwa împotriva acestuia.
Au jucat baschet, ceea ce Burhan Hassan nu va mai putea face vreodată.
Pentru eforturile sale, dl. Bihi a fost ostracizat
de către liderii Centrului Islamic As-Saddique Abubakar,
cu care avusese relații bune până atunci.
Mi-a spus: „L-am văzut într-o zi pe imam la televizor
numindu-ne infideli și spunând
„Aceste familii încearcă să distrugă moscheea."
Asta este exact opusul
felului în care Abdirizak Bihi înțelege
ceea ce încerca să facă,
expunând recrutările al Shabaab,
și anume dorința de a salva religia pe care o iubește
din mâinile unui număr mic de extremiști.
Acum aș vrea să spun o ultimă poveste
a unei studente la Drept de 22 de ani din Algeria,
numită Amel Zenoune-Zouani,
care a avut aceleași visuri legate de o carieră în drept
pe care le-am avut și eu în anii '90.
A refuzat să renunțe la studii,
în ciuda faptului că fundamentaliștii
care luptau la acel moment împotriva statului algerian
îi amenințaseră pe toți cei ce își continuau studiile.
Pe 26 ianuarie 1997, Amel a urcat în autobuzul
din Algeria unde studia,
pentru a merge acasă și a petrece o seară de Ramadan cu familia ei;
nu-și va termina niciodată facultatea.
Când autobuzul a ajuns la periferia orașului ei natal, a fost oprit
la un punct de control al unor membri ai Grupului Islamic Armat.
Cu geanta de școală în spate, Amel a fost coborâtă din autobuz
și ucisă pe stradă.
Bărbații care i-au tăiat gâtul
au spus apoi tuturor celorlalți
„Dacă mergeți la facultate,
va veni ziua în care vă vom ucide pe toți,
exact la fel."
Amel a murit exact la ora 17:17,
știm pentru că atunci când a căzut
pe stradă, ceasul ei s-a spart.
Mama ei mi-a arătat ceasul
cu secundarul încă arătând optimist în sus,
către o oră 17:18 care nu mai avea să vină.
La scurtă vreme înainte de moartea ei,
Amel îi spusese mamei ei, despre ea și despre surorile ei:
„Nu ni se va întâmpla nimic, Inshallah, cu voia lui Dumnezeu,
dar dacă vom păți ceva,
trebuie să înțelegi că murim pentru cunoaștere.
Tu și tata trebuie să țineți fruntea sus."
Pierderea unei femei atât de tinere e de neînțeles,
așa că pe măsură ce-mi făceam cercetarea
m-am surprins căutând speranța Amelei,
iar numele ei chiar înseamnă „speranță" în arabă.
Cred că am găsit-o în două locuri.
Primul a fost tăria familiei ei
și a tuturor familiilor care continuă să-și spună poveștile
și continuă să-și trăiască viețile în pofida terorismului.
De fapt Lamia, sora Amelei, și-a depășit durerea,
a făcut Dreptul
și îl practică astăzi ca avocat în Alger,
lucru care este posibil
numai pentru că fundamentaliștii înarmați au fost în bună măsură învinși în Alger.
Iar al doilea loc în care am regăsit speranța Amelei
a fost pretutindeni unde femeile și bărbații
continuă să-i înfrunte pe jihadiști.
În onoarea Amelei trebuie să-i susținem pe toți acești oameni
care continuă astăzi lupta pentru drepturile omului,
precum cei din organizația "Rețeaua Femeilor care Trăiesc sub Legi Musulmane".
Nu e suficient, așa cum mi-a spus în Algeria
suportera drepturilor victimelor, Cherifa Kheddar,
nu-i destul doar să luptăm împotriva terorismului.
Trebuie să combatem și fundamentalismul,
pentru că fundamentalismul este ideologia
care pregătește terenul acestui terorism.
Cum se face că oameni ca ea, oameni ca toți aceștia
nu sunt mai cunoscuți?
Cum se face că toată lumea știe cine a fost Osama bin Laden
și că atât de puțini știu despre cei care s-au împotrivit bin Ladenilor din lumea lor?
Trebuie să schimbăm această situație, așa că vă rog
să ajutați la diseminarea acestor istorii
printre propriii voștri cunoscuți.
Uitați-vă din nou la ceasul Amelei Zenoune,
înghețat pentru totdeauna,
iar acum priviți la propriile voastre ceasuri
și decideți ca acesta să fie momentul în care vă implicați
pentru a susține oameni precum Amel.
Nu avem dreptul să tăcem în privința lor
numai pentru că e mai simplu
sau pentru că și sistemul politic occidental e imperfect,
fiindcă ora 17:17 încă urmează să vină
pentru prea multe Amele Zenoune
în locuri precum nordul Nigeriei,
unde jihadiștii încă ucid studenți.
Momentul pentru a lua atitudine pentru toți cei care
se opun în mod pașnic fundamentalismului
și terorismului din propriile comunități
este acum.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)