Marea parte a pădurii trăiește la umbra giganților
care formează marele coronament.
Ei sunt cei mai bătrâni copaci,
cu sute de copii și mii de nepoți.
Aceștia comunică cu vecinii lor, împărțind hrană, provizii
și înțelepciune, acumulate pe parcursul vieții lor îndelungate.
Fac toate acestea înrădăcinați, fără a vorbi, a se întinde sau a se mișca.
Secretul succesului lor zace în subteranul pădurii,
unde sisteme întinse de rădăcini susțin trunchiurile falnice de deasupra.
Alături de aceste rădăcini sunt fungi simbiotici numiți micorize.
Acești fungi au nenumărate hife ramificate în filamente subțiri
care împreună formează miceliul.
Miceliul se întinde pe o zonă mai largă decât cea a rădăcinilor de copaci
și conectează rădăcinile diferitor copaci.
Aceste conexiuni formează rețele de micorize.
Prin acestea,
fungii pot trimite resurse și molecule de semnalizare între copaci.
Se știe că cei mai bătrâni copaci au cele mai mari rețele de micorize,
cu cele mai multe legături cu alți copaci,
dar aceste legături sunt foarte greu de urmărit.
Asta pentru că există aproximativ 100 de specii de fungi micorizi –
iar un singur copac poate fi colonizat de o mulțime de organisme fungice,
fiecare dintre ele conectându-se la un set unic de alți copaci,
care la rândul lor au un set unic de asocieri fungice.
Pentru a înțelege mai bine cum circulă substanțele în această rețea,
să ne concentrăm pe zaharuri,
cum călătoresc de la un copac matur la un puiet învecinat.
Călătoria zaharurilor începe deasupra solului,
în interiorul frunzelor din coronamentul înalt al copacilor.
Frunzele folosesc lumina soarelui pentru a crea zaharuri prin fotosinteză.
Acest nutriment esențial călătorește prin copac
către baza trunchiului, prin seva din interior.
De acolo, zaharurile coboară către rădăcini.
Fungii micorizali de la capătul rădăcinilor
și fie înconjoară, fie pătrund în celulele exterioare ale rădăcinii,
în funcție de tipul de fungi.
Fungii nu pot produce zaharuri, deși au nevoie de acestea ca și copacii.
Totuși, aceștia pot
să colecteze nutrienți din sol mult mai eficient decât rădăcinile
și să transfere acești nutrienți către rădăcinile copacilor.
În general,
substanțele circulă de la zonele bogate în materie, la cele mai lipsite,
sau din centru la periferii.
Asta înseamnă că zaharurile circulă de la rădăcini, la hifele fungice.
Îndată ce zaharurile intră în fungi,
acestea circulă de-a lungul hifelor prin porii dintre celule
sau prin niște hife transportatoare speciale.
Fungii absorb o parte din zaharuri,
iar restul continuă și intră în rădăcinile copacului învecinat,
un puiet care crește în umbră și are mai puține șanse
de a crea zaharuri prin fotosinteză.
Dar de ce transportă fungii resurse de la un copac la altul?
Acesta e unul dintre misterele rețelelor de micorize.
E logic ca fungii să schimbe zaharuri și nutrienți ai solului cu un copac -
ambele părți sunt au de câștigat.
Fungii beneficiază mai puțin evident de faptul că fac parte dintr-o rețea
între copaci, dar modul exact nu e îndeajuns de clar.
Poate fungii beneficiază având conexiuni
cu cât mai mulți copaci diferiți posibil
și își mărește legăturile prin schimbul de molecule între copaci.
Sau poate plantele își reduc contribuția către fungi
dacă aceștia nu facilitează schimburile între copaci.
Oricare ar fi motivele,
acești fungi transmit o cantitate imensă de informații între copaci.
Prin micorize, copacii pot detecta când nutrienții sau moleculele de semnalizare
vin de la un membru al speciei lor sau nu.
Pot chiar să determine când informația vine de la o rudă apropiată,
cum ar fi un frate sau un părinte.
Copacii mai pot să împărtășească informații legate de secetă
sau invazii de insecte, prin rețelele lor de fungi,
cauzând creșterea producției de enzime protective de către vecinii lor,
în așteptarea amenințărilor.
Sănătatea pădurii se bazează pe aceste comunicări și schimburi complexe.
Cum totul este atât de interconectat,
ceea ce afectează o specie este sortit să afecteze și altele.