Az erdő nagy része azon óriások árnyékában él,
melyek a lombkorona legfelső részét alkotják.
Ezek a legöregebb fák,
több száz gyermekkel és több ezer unokával.
Ellenőrzik szomszédaikat, az élelmet, a készleteket,
és hosszú életük során szerzett bölcsességeket osztanak meg velük.
Mindezt legyökerezve teszik, a beszéd, érintés vagy mozgás képessége nélkül.
Sikerük titka az erdő talaja alatt rejlik,
ahol szerteágazó gyökérrendszer támogatja a felettük tornyosuló fatörzseket.
E gyökerek szimbiotikus gombákkal való társulását mikorrhizának hívják.
Ezeknek a gombáknak számtalan elágazó, fonalszerű hifájuk van,
melyek együttese alkotja a micéliumot.
A micélium a fa gyökérrendszerénél sokkal nagyobb területen terjed el,
és ezért képes összekötni a különböző fák gyökérzetét.
Ezek a kapcsolatok alkotják a mikorrhiza hálózatokat.
A mikorrhiza hálózatokon keresztül
a gombák képesek erőforrásokat és jelző molekulákat szállítani a fák között.
Tudjuk, hogy a legöregebb fáknak van a legnagyobb mikorrhiza hálózata
a legtöbb kapcsolattal a többi fához,
de ezeket a kapcsolatokat hihetetlenül bonyolult nyomon követni.
Ez azért van, mert nagyjából száz mikorrhiza-gombafaj létezik –
és az egyes fákat akár több tucatnyi különböző gomba hódíthatja meg,
amelyek mindegyike különböző fák egyedi sorához kapcsolódhat,
amelyeknek viszont megvan a saját egyedi gombatársulásuk.
Hogy megértsük, hogyan áramlanak át az anyagok ezen a hálózaton,
nézzük meg közelebbről a cukrokat,
ahogy egy kifejlett fától egy szomszédos csemete felé haladnak.
A cukor útja magasan a föld fölött kezdődik,
a legmagasabb fák leveleiben a lombkorona fölött.
A levelek a bőséges napfényt használják, hogy fotoszintézissel cukrot készítsenek.
Ez az alapvető üzemanyag keresztülutazik a fán
a fanedv segítségével a törzs aljába.
Onnan a cukor lefolyik a gyökerekig.
A mikorrhizagombák összeakadnak a gyökerek hegyével,
és vagy körülveszik, vagy áthatolnak a külső gyökérsejteken,
a gomba típusától függően.
A gombák nem termelnek cukrot, habár szükségük van rá ugyanúgy, mint a fáknak.
Viszont képesek
a fagyökereknél hatékonyabban felvenni a tápanyagokat a talajból –
és átadni ezeket a tápanyagokat a fák gyökereinek.
Általában az anyagok abba az irányba áramlanak,
ahol kisebb sűrűségben találhatóak meg,
vagy a forrásuktól haladnak lefelé.
Ez azt jelenti, hogy a cukrok a fagyökerekből a gombák hifájába folynak.
Miután a cukrok bekerülnek a gombába,
a hifa sejtjei közötti pórusokon
vagy egy speciális, üreges szállító hifán keresztül haladnak.
A gomba a cukrok egy részét elnyeli,
de a többi továbbhalad, és bejut a szomszédos fa gyökerébe,
egy csemetéhez, ami az árnyékban nő, ezért kevesebb lehetősége van
cukrok fotoszintetizálására.
De miért szállítja a gomba a készleteket fáról fára?
Ez a mikorrhiza kapcsolatok egyik rejtélye.
A gomba érdekében áll, hogy elcserélje a talaj tápanyagait egy fával cukorra –
mindkét fél jól jár.
A gomba valószínűleg kevésbé nyilvánvaló előnyöket is szerez egy, a fák közötti
hálózat részeként, de a pontos módok nem teljesen ismertek.
Talán a gomba előnyökhöz jut a kapcsolatokból,
amit annyi eltérő fával létesít, ahánnyal csak tud,
és maximalizálja kapcsolatait a fák közötti molekulacserével.
Vagy talán a növények csökkentik adományaikat a gombák felé,
ha a gombák nem segítik elő a cserét a fák között.
Bármi is legyen az ok,
ezek a gombák hihetetlen mennyiségben adnak át információt a fák között.
A mikorrhizákon keresztül a fák tudják, vajon a tápanyagok vagy a jelző molekulák
egy fajtársuktól jönnek-e.
Még azt is meg tudják mondani, mikor információ egy közeli rokontól,
egy testvértől, esetleg szülőtől jön.
A fák megoszthatnak információkat a gombahálózatokon keresztül
olyan eseményekről, mint aszály vagy rovartámadások,
növelve a szomszédaik védőenzim-gyártását,
hogy felkészüljenek ezekre a veszélyekre.
Az erdő egészsége múlik ezeken a bonyolult kommunikációkon és cseréken.
Mivel minden olyan szoros kölcsönhatásban van,
ami hatást gyakorol egy fajra, az befolyásolja a többit is.