רוב היער חי בצל הענקים
שיוצרים את החופה הגבוהה ביותר.
אלה העצים הכי עתיקים,
עם מאות ילדים ואלפי נכדים.
הם מתחברים עם שכניהם, חולקים אוכל, אספקה,
ותבונה שנאספה בחייהם הארוכים.
הם עושים כל זאת נטועים במקום, לא מסוגלים לדבר, להושיט יד, או לנוע.
הסוד להצלחה שלהם נמצא תחת רצפת היער,
שם שורשים נרחבים תומכים בגזעים המתנשאים מעל.
יחד עם השורשים חיות פטריות סימביוטיות שנקראות מיקוריזה.
לפטריות האלו יש אין ספור קורים, תפטיר דמוי-חוטים
שיחד יוצרים את התפטיר.
התפטיר מתפשט לרוחב אזור גדול בהרבה ממערכת שורשי העצים
ומחבר את השורשים של עצים שונים יחד.
החיבורים האלה יוצרים רשתות מיקוריזליות.
דרך רשתות מיקוריזליות,
פטריות יכולות להעביר משאבים ומולקולות מאותתות בין עצים.
אנחנו יודעים שלעצים העתיקים ביותר יש את הרשתות המיקוריזליות הגדולות ביותר
עם הכי הרבה חיבורים לעצים אחרים,
אבל החיבורים האלה הם מורכבים ביותר לעקיבה.
זה בגלל שיש בערך מאה מינים של פטריות מיקוריזליות
ועץ בודד יכול לאכלס עשרות סוגים שונים של פטריות,
כל אחת מתחברת לסט יחודי של עצים אחרים,
ושבתורו לכל אחד יש חיבורי פטריות יחודיים.
כדי לקבל תחושה של איך חומרים זורמים דרך הרשת הזו,
בואו נתמקד בסוכרים,
כשהם נעים מעצים בוגרים לשתילים סמוכים.
מסע הסוכר מתחיל גבוה מעל האדמה,
בעלים של העצים הגבוהים ביותר מעל החופה.
העלים האלה משתמשים באור השמש שם למעלה כדי ליצור סוכרים דרך פוטוסינטזה.
הדלק החיוני הזה נע אז דרך העץ
לבסיס הגזע בעצה העבה.
משם, סוכר זורם לשורשים.
פטריות מיקוריזליות פוגשות את קצות השורשים
ומקיפות או חודרות לתאי השורש החיצוניים,
תלוי בסוג הפטריות.
הפטריות לא יכולות לייצר סוכרים, למרות שהן צריכות אותם כדלק ממש כמו העצים.
עם זאת, הן יכולות
לאסוף חומרים מזינים מהאדמה ביעילות רבה יותר משורשי העצים --
ולהעביר את החומרים לתוך שורשי העצים.
באופן כללי,
חומרים זורמים מהיכן שהם יותר נפוצים למקום בו הם פחות נפוצים,
או מהמקור למחסור.
זה אומר שהסוכרים זורמים משורשי העצים לתוך התפטיר הפטרייתי.
ברגע שהסוכרים נכנסים לפטריות,
הם נעים לאורך התפטיר דרך נקבוביות בין התאים
או דרך תפטירים חלולים מיוחדים.
הפטריות סופגות חלק מהסוכרים,
אבל חלק נע הלאה ונכנס לשורשים של עצים סמוכים,
שתילים שגדלים בצל ויש להם פחות הזדמנויות
לייצר סוכרים בפוטוסינטזה.
אבל למה הפטריות מעבירות משאבים מעץ לעץ?
זו אחת התעלומות של הרשתות המיקוריזליות.
זה הגיוני לפטריות להחליף חומרים מזינים מהאדמה עבור סוכרים מהעצים --
שני הצדדים נהנים.
הפטריות כנראה מקבלות תועלת בדרכים פחות ברורות מלהיות חלק מרשת
בין עצים, אבל הדרך המדוייקת לא בדיוק ברורה.
אולי התועלת של הפטריות היא להיות מחוברות
עם הכי הרבה עצים שניתן,
ולהגדיל את החיבורים על ידי העברת מולקולות בין עצים.
או אולי צמחים מפחיתים את התרומה שלהם לפטריות
אם הפטריות לא מאפשרות חילופים בין עצים.
מה שלא יהיו הסיבות,
הפטריות מעבירות כמויות עצומות של מידע בין העצים.
דרך המיקוריזה, עצים יכולים לדעת כשחומרים מזינים או מולקולות מאותתות
מגיעים מחברים מאותו מין או לא.
הם יכולים לדעת כשמידע מגיע מקרובי משפחה
כמו אחים או הורים.
עצים יכולים לחלוק מידע בנוגע לארועים כמו בצורת
או התקפות חרקים דרך רשתות הפטריות שלהם,
מה שגורם לשכנים שלהם להגביר יצור של אנזימים מגינים
בצפיה לאיום.
בריאות היער מסתמכת על תקשורת מורכבת וחילופי מידע.
כשהכל כל כך מחובר,
מה שמשפיע על מין אחד ישפיע בוודאות על אחרים.