My ľudia máme úžasný potenciál byť dobrí,
ale aj strašnú moc ubližovať.
Každým nástrojom sa dá stavať aj ničiť.
Všetko závisí na našej motivácii.
O to viac je preto dôležité
živiť altruistickú motiváciu, a nie tú sebeckú.
V našich časoch čelíme mnohým výzvam.
Môžu to byť osobné výzvy.
Vlastná myseľ môže byť najlepší priateľ alebo najhorší protivník.
Máme tiež spoločenské výzvy:
chudoba uprostred blahobytu, nerovnosť, konflikty, nespravodlivosť.
A sú tu aj neočakávané nové výzvy.
Pred 10 miliónmi rokov žilo na Zemi asi 5 miliónov ľudí.
Čokoľvek by robili,
Zem by stopy po ľudskej činnosti ľahko zahojila.
Po priemyselnej a technologickej revolúcii
je všetko inak.
Na planétu máme teraz najväčší vplyv my.
Vstupujeme do antropocénu, ľudskej éry.
A keď hovoríme, že musíme pokračovať v nekonečnom raste,
v nekonečnej spotrebe zdrojov,
je to, akoby som počul toho muža,
bývalého prezidenta, nepoviem, kto to bol,
ako hovorí: „Pred piatimi rokmi, sme stáli na kraji priepasti.
Dnes sme spravili veľký krok vpred.“
Tento okraj priepasti bol popísaný vedcami
ako medze planéty.
Tieto medze závisia od mnohých faktorov.
Ľudstvu sa môže dobre dariť ešte 150 000 rokov,
ak udržíme klímu rovnako stabilnú,
ako bola počas holocénu, posledných 10 000 rokov.
Na to však musíme zvoliť dobrovoľnú jednoduchosť,
kvalitatívny a nie kvantitatívny rast.
Vidíte, že v roku 1900 sme boli v bezpečných hraniciach.
Ale v roku 1950 prišlo veľké zrýchlenie.
Zadržte na chvíľu dych a predstavte si, čo bude ďalej.
Značne sme prekročili niektoré medze planéty.
Napríklad biodiverzita, pri súčasnom tempe
30 % všetkých druhov na Zemi zmizne do roku 2050.
Aj keby sme mali ich DNA v chladničke, nikdy to už nezvrátime.
Tu sedím
pred 7000 metrovým ľadovcom v Bhutáne.
Na treťom póle sa rýchlo topí 2000 ľadovcov, rýchlejšíe než v Arktíde.
Čo sa dá v tejto situácii robiť?
No, nech je z politického, ekonomického či vedeckého pohľadu
otázka životného prostredia akokoľvek zložitá,
nakoniec sa redukuje na otázku altruizmu proti sebectvu.
Som marxista grouchovského prúdu.
(smiech)
Komik Groucho Marx hovoril: „Prečo by ma mali trápiť budúce generácie?
Nikdy pre mňa nič nespravili!“
(smiech)
Bohužiaľ som počul miliardára Stevena Forbesa na Fox News
povedať presne to isté, lenže vážne.
Keď prišlo na stúpanie oceánov,
povedal: „Zdá sa mi absurdné meniť dnes svoje správanie
kvôli niečomu, čo nastane o sto rokov.“
Takže ak vám na budúcich generáciách nezáleží,
len do toho.
Jedna z hlavných výziev dnešných čias
je zosúladiť tri časové merítka:
krátkodobé hľadisko ekonomiky,
výkyvy na burze cenných papierov, ročné uzávierky;
strednodobé hľadisko kvality života
– ako sa budem mať počas najbližších 10 a 20 rokov? –
a dlhodobé hľadisko životného prostredia.
Keď environmentalisti debatujú s ekonómami,
je to ako schizofrenický dialóg, úplne nesúvislé.
Nerozprávajú rovnakým jazykom.
Za posledných 10 rokov som obišiel celý svet,
stretol som sa s ekonómami, vedcami, neurovedcami, environmentalistami,
filozofmi, mysliteľmi z celých Himalájí.
Zdá sa mi, že je len jedna myšlienka,
ktorá dokáže zosúladiť tie tri časové merítka.
Ide jednoducho o to, brať viac ohľadu na druhých.
Keď budeme brať viac ohľadu na druhých, dostaneme milosrdnú ekonomiku,
kde peniaze slúžia spoločnosti
a nie spoločnosť peniazom.
Nepôjdete do kasína
s peniazmi, ktoré vám ľudia zverili.
S väčším ohľadom na druhých
sa človek snaží naprávať nerovnosti,
nejako prospievať spoločnosti,
pri vzdelávaní, na pracovisku.
Inak tu bude národ, ktorý je najmocnejší a najbohatší,
ale všetci sú nešťastní. Na čo je to dobré?
S väčším ohľadom na druhých
človek nedrancuje svoju planétu
a ak by sme pokračovali dnešným tempom, potrebovali by sme tri také planéty.
Takže pýtame sa,
dobre, altruizmus je odpoveď, nie je to len nový ideál,
ale môže byť aj reálnym, praktickým riešením?
A hlavne, existuje vôbec
skutočný altruizmus alebo sme takí sebeckí?
Niektorí filozofi si mysleli, že sme nenapraviteľne sebeckí.
[„V ľuďoch som našiel pramálo dobrého. Väčšina z nich sú lotri.“ S. Freud]
Ale sme fakt všetci lotri?
Dobrá správa, nie?
Mnohí filozofi, ako Hobbes, to tvrdili.
Ale nie každý vyzerá na lotra.
Alebo je človek človeku vlkom?
Tento nevyzerá taký hrozný.
Je to jeden z mojich tibetských priateľov.
Veľmi milý.
Milujeme spoluprácu.
Nie je väčšej radosti ako pracovať spoločne, nie?
A nielen pre ľudí.
Samozrejme, máme aj boj o život,
prežitie najsilnejšieho, sociálny darwinizmus.
Ale v evolúcii, hoci súťaživosť samozrejme existuje tiež,
len spolupráca je taká tvorivá, že zodpovedá vyšším úrovniam komplexity.
Sme super-spolupracovníci a mali by sme ísť ešte ďalej.
Dostávame sa ku kvalite ľudských vzťahov.
V prieskume OECD spomedzi 10 faktorov, ako príjem a podobne,
označili respondenti ako najdôležitejšiu vec pre štastný život
kvalitu sociálnych vzťahov.
Nielen u ľudí.
Pozrite na tieto prababičky.
Myšlienka, že hlboko vnútri
sme nenapraviteľne sebeckí,
to je kaviarenská veda.
Neexistuje žiadny sociologický
ani psychologický výskum, ktorý by to potvrdil.
Práve naopak.
Môj priateľ Daniel Batson strávil celý život
stavaním ľudí v laboratóriu do veľmi komplexných situácií.
A jasné, že sme občas sebeckí, niekto viac, niekto menej.
Ale zistil, že systematicky, nezávisle na okolnostiach
sa významné percento ľudí
správa altruisticky, nech by čo bolo.
Ak človek vidí niekoho zraneného hlboko trpieť,
pomáha možno len z empatického stresu,
nedá sa to vydržať, len tak sa prizerať je ťažšie ako pomôcť.
Po zahrnutí tohto všetkého nakoniec jasne vyšlo, že ľudia vedia byť altruisti.
To je dobrá správa.
Navyše, zoberme do úvahy samozrejmosť dobra.
Pozrite sa.
Keď odtiaľto vyjdeme, nepovieme si: „Aké milé,
pri prednáške toho mnícha o altruizme sa nestrhla žiadna bitka.“
Lebo sme žiadnu nečakali.
Keby sa tu strhla bitka, hovorili by sme o tom mesiace.
Takže samozrejmosť dobra neupúta našu pozornosť,
ale je tu.
Pozrite na toto.
Niektorí psychológovia,
keď počujú, že vediem 140 humanitárnych projektov v Himalájach
a že ma to veľmi teší,
povedia: „Rozumiem, robíš to pre dobrý pocit pri srdci.
To nie je altruizmus, proste sa z toho dobre cítiš.“
Myslíte, že ten chlapík, čo skočil pred vlak, si hovoril:
„Keď to skončí, budem sa cítiť bohovsky“?
(smiech)
Ale tým to nekončí.
Povedia, že ten chlapík v rozhovore predsa povedal:
„Nemal som na výber. Jasné, že som musel skočiť.“
Nemal na výber. Automatické správanie. To nie je ani sebecké, ani altruistické.
Nemal na výber?
Tento nebude polhodinu zvažovať:
„Podám ruku? Nepodám ruku?“
Podá. Je tam rozhodnutie, ale je samozrejmé, okamžité.
Aj tento tu mal možnosť voľby.
(smiech)
Niektorí ľudia mali možnosť voľby, ako kňaz André Trocmé s manželkou
a celá dedina Le Chambon-sur-Lignon vo Francúzsku.
Počas druhej svetovej vojny zachránili 3500 Židov,
ukrývali ich a previedli do Švajčiarska,
hoci tým riskovali život a ohrozili svoju rodinu.
Altruizmus existuje.
Čo to je altruizmus?
Je to prianie, nech sú druhí šťastní a nájdu príčinu šťastia.
Empatia, to je afektívna rezonancia alebo kognitívna rezonancia,
ktorá nám hovorí: tento človek sa teší, tento človek trpí.
Ale empatia samotná nestačí.
Keď ste neustále konfrontovaní s utrpením,
môžte sa dostať do empatického stresu, vyhorieť,
takže potrebujete širšiu sféru láskavosti.
Spolu s Taniou Singer z lipského Max Planckovho Inštitútu
sme ukázali, že mozgové siete pre súcit a láskavosť sú rozdielne.
To je všetko výborné,
evolučne máme materskú starostlivosť, rodičovskú lásku,
ale to treba rozšíriť.
Dá sa to rozšíriť aj na iné druhy.
Ak chceme altruistickejšiu spoločnosť, potrebujeme dve veci:
zmenu jednotlivca a zmenu spoločnosti.
Je zmena jednotlivca možná?
Dve tisíc rokov kontemplatívneho výskumu hovorí: áno, je.
15 rokov spolupráce s neurovedou a epigenetikou
hovorí: áno, mozog sa mení, keď ho vediete k altruizmu.
Strávil som 120 hodín na magnetickej rezonancii.
Takto som vyzeral po prvých 2,5 hodinách.
Výsledky boli publikované v mnohých vedeckých časopisoch.
Jednoznačne sa ukázali štruktúrne zmeny
aj funkčné zmeny v mozgu pri cvičení nezištnej lásky.
Aby ste mali predstavu:
Naľavo je meditátor v pokoji (A)
meditátor pri meditácii lásky (B), vidíte tú aktivitu,
a potom kontrolná skupina v pokoji (C), nič sa nedeje,
pri meditácii (D), nič sa nedeje.
Nemajú výcvik.
Takže treba 50 000 hodín meditácie? Netreba.
Štyri týždne po 20 minút denne meditácie vedomej lásky
už prinesú štruktúrne zmeny mozgu v porovnaní s kontrolnou skupinou.
Len dvadsať minút denne po štyri týždne.
Dokonca aj u škôlkárov, ako ukázal Richard Davidson v Madisone.
Osemtýždňový program: vďačnosť, láskavosť, spolupráca, vedomé dýchanie.
Poviete si, však sú to ešte škôlkari!
Pozrite sa na nich o osem týždňov!
Prosociálne správanie, to je tá modrá čiara.
Potom prišiel rozhodujúci vedecký test – nálepky!
Najprv od každého zistíte, kto je jeho najlepší kamarát z triedy,
kto je jeho neobľúbenec, kto je neznámy a kto je chorý,
potom má každý svoje nálepky rozdať.
Pred experimentom šla väčšina najlepšiemu kamarátovi.
Štvor-päťročné deti, 20 minút trikrát týždenne.
Po experimente už žiadna diskriminácia:
Rovnako nálepiek pre najviac aj najmenej obľúbené dieťa.
To by sme mali robiť vo všetkých školách na svete.
Takže čo nám to hovorí?
(potlesk)
Keď o tom počul Dalajláma, povedal Richardovi Davidsonovi:
„Choď do 10 škôl, do 100 škôl, do OSN, do celého sveta.“
Takže čo nám to hovorí?
Zmena jednotlivca je možná.
Máme čakať na nejaký ľudský altruistický gén?
To by trvalo 50 000 rokov, pridlho pre naše životné prostredie.
Našťastie existuje aj kultúrna evolúcia.
Ako ukázali odborníci, kultúry sa vyvíjajú rýchlejšie ako gény.
Dobrá správa.
Taký postoj k vojne sa časom dramaticky zmenil.
Zmena jednotlivca a zmena kultúry sa navzájom formujú.
A naozaj môžeme dosiahnuť altruistickejšiu spoločnosť.
Takže čo ďalej?
Ja sa vrátim späť na východ.
Ročne liečime pri našich projektoch 100 000 pacientov.
V našich školách máme 25 000 detí, 4 % nad strop.
Niektorí hovoria: „Dobre, funguje vám to v praxi,
ale funguje to aj teoreticky?“
Pozitívna deviácia.
Tiež sa vrátim do svojho kláštora,
aby som našiel vnútoné zdroje lepšie slúžiť druhým.
Ale z globálneho hľadiska, čo môžeme robiť?
Potrebujeme tri veci.
Podporiť spoluprácu:
v škole kooperatívne učenie namiesto súťaživosti,
nezištná spolupráca v rámci podniku
Medzi podnikmi môže byť súťaž, ale nie vnútri.
Potrebujeme udržateľnú harmóniu. Milujem ten pojem.
Už nie udržateľný rast.
Udržateľná harmónia znamená, že dnes znížime nerovnosť,
v budúcnosti budeme robiť viac s málom
a budeme ďalej rásť kvalitatívne, nie kvantitatívne.
Potrebujeme ekonomiku s ľudskou tvárou.
Homo economicus si neporadí s chudobou uprostred blahobytu,
neporadí si s problémom verejných statkov,
atmosféry, oceánov.
Potrebujeme humánnu ekonomiku.
Keď poviete, že ekonomika by mala byť milosrdná,
povedia: „To nie je naša práca.“
Ale keď poviete, že im je to jedno, vyzerá to zle.
Potrebujeme lokálnu angažovanosť, globálnu zodpovednosť.
Potrebujeme rozšíriť altruizmus na ostatných 1,6 milióna druhov.
Vnímavé bytosti sú spoluobčanmi tohto sveta.
Potrebujeme sa odvážiť k altruizmu.
Nech žije altruistická revolúcia!
Viva la revolución de altruismo.
(potlesk)
Ďakujem.
(potlesk)