הייתי בניו-יורק בזמן ההוריקן "סנדי"
וכלב קטן בשם מאווי
גר איתי.
מחצית מהעיר היתה חשוכה עקב הפסקת חשמל,
ואני גרתי בצד החשוך.
מאווי היה מבוהל מהחושך,
אז היה עלי לשאת אותו במעלה המדרגות,
בעצם, קודם במורד המדרגות, לטיול שלו,
ואח"כ להחזיר אותו למעלה.
בנוסף, העליתי המון בקבוקי מים
לקומה השביעית מידי יום.
ותוך כדי כל זה,
היה עלי להחזיק פנס בין שיני.
בחנויות הסמוכות נגמרו הפנסים,
הסוללות והלחם.
כדי להתקלח, עברתי מרחק של 40 רחובות
עד לסניף של מכון הכושר שלי.
אך לא אלה היו עיסוקי היומיום העיקריים שלי.
היה לי בה-במידה חשוב להיות האדם הראשון
שיגיע לבית-קפה סמוך עם כבלים מאריכים ומטענים
כדי להטעין את כל המכשירים שלי.
התחלתי לחפש מתחת לדוכני מאפיות
ובכניסות לקונדיטוריות כדי למצוא נקודות חשמל.
לא הייתי היחידה.
אפילו בגשם, אנשים עמדו בין "מדיסון" לשדרה החמישית
מתחת למטריותיהם, טוענים את הטלפונים הסלולריים
מתוך תקעים ברחוב
הטבע זה עתה הזכיר לנו
שהוא חזק יותר מכל הטכנולוגיה שלנו
אך אנו המשכנו להיות אחוזי-כפיה להיות מחוברים.
לדעתי, אין כמו משבר
לגרום לך להבין מה באמת חשוב ומה לא,
ו"סנדי" גרמה לי להבין שהמכשירים שלנו
והקישוריות שלנו חשובים לנו
ממש כמו אוכל ומחסה.
העצמי שהכרנו פעם כבר לא קיים,
ולדעתי יקום מופשט, דיגיטלי,
הפך להיות חלק מהזהות שלנו,
ואני רוצה לדבר איתכם של המשמעות של זה, לדעתי.
אני סופרת, ואני מתעניינת ב"עצמי"
כי לעצמי ולבדיון יש הרבה במשותף.
שניהם סיפורים, פרשנויות.
אתם ואני יכולים לחוות דברים ללא סיפור.
כולנו עלולים לעלות במדרגות מהר מדי
ולחטוף קוצר-נשימה.
אבל המובן הרחב שיש לנו לגבי חיינו,
המובן המעט מופשט יותר, הוא עקיף.
סיפור חיינו מבוסס על התנסות ישירה,
אבל הוא זוכה לקישוטים.
סופרת צריכה לבנות סצנה אחרי סצנה,
וסיפור חיינו זקוק גם לקשת.
הוא זקוק לחודשים ולשנים
הרגעים הבודדים בחיינו הם הפרקים שלו.
אבל הסיפור אינו עוסק בפרקים האלה.
הסיפור הוא הספר השלם.
הוא לא עוסק רק בשברון-לב ובאושר,
ובנצחונות ובאכזבות,
אלא גם בכך שבגלל הדברים האלה,
ולעתים, מה שיותר חשוב, למרות הדברים האלה,
אנו מוצאים את מקומנו בעולם
ומשנים אותו ואת עצמנו.
סיפורנו, אם כן, זקוק לשני מימדי זמן:
קשת ארוכה של זמן שהיא כל חיינו,
ומסגרת זמן של התנסות ישירה
שהיא הרגע.
העצמי שמתנסה ישירות
יכול להתקיים רק ברגע הזה,
אך העצמי שמספר, זקוק למספר רגעים,
לרצף שלם שלהם,
ולכן תחושת העצמי השלמה
זקוקה גם להתנסות כובשת
וגם לזרם הזמן.
זרם הזמן טבוע בכל דבר,
בשחיקתו של גרגר חול,
בהנצה של ניצן קטן והפיכתו לוורד.
בלעדיו לא היתה לנו מוסיקה.
עצם רגשותינו והלך רוחנו
הם לעתים קרובות הצופן של הזמן,
של החרטה או הנוסטלגיה לגבי העבר,
של התקווה או החשש ביחס לעתיד.
לדעתי, הטכנולוגיה שינתה את זרם הזמן הזה.
סך-כל הזמן שעומד לרשותנו לצורך סיפורנו --
כל חיינו-- גדל,
אך המידה הקטנה ביותר, הרגע, התכווצה.
היא התכווצה כי המכשירים שלנו מאפשרים לנו
חלקית, למדוד יחידות זמן קטנות יותר ויותר,
וזה בתורו מעניק לנו הבנה גרעינית יותר
של העולם החומרי,
והבנה גרעינית זו
הפיקה עולמות של נתונים
שמוחותינו כבר לא יכולים להבין
ושעבורם אנו זקוקים למחשבים משוכללים יותר ויותר.
כל זה בא לומר שהפער
בין מה שבכוחנו לתפוש לבין מה שבכוחנו למדוד
עתיד רק לגדול.
המדע יודע לעשות דברים בעזרת ובתוך פיקו-שניה,
אבל לכם ולי לעולם לא תהיה החוויה הפנימית
של מיליונית המיליונית של השניה.
אתם ואני נענים רק לקצב ולזרימה של הטבע,
לשמש, לירח ולעונות,
וזו הסיבה מדוע אנו זקוקים לקשת הזמן הארוכה
המקיפה את העבר, ההווה והעתיד,
כדי לראות את הדברים כפי שהם,
להפריד את האות מן הרעש
ואת העצמי מן התחושות.
נחוץ לנו חץ הזמן כדי להבין סיבה ומסובב,
לא רק בעולם החומרי,
אלא גם בכוונותינו ובהנעותינו.
מה קורה כשהחץ סוטה מדרכו?
מה קורה כשהזמן מתפתל?
ורבים כל-כך מאיתנו כאן יש תחושה
שחץ הזמן מצביע לכל מקום
ולשום מקום בבת-אחת.
זה מכיוון שהזמן אינו זורם בעולם הדיגיטלי
כמו שהוא זורם בעולם הטבעי.
כולנו יודעים שהאינטרנט כיווץ את המרחב
וגם את הזמן.
"הרחק אי-שם" הוא כעת "כאן".
החדשות מהודו הן מידע זורם ביישומון של הנייד שלי
בין אם אני בניו-יורק או בניו-דלהי.
וזה לא הכל.
מקום העבודה האחרון שלכם, הזמנות המסעדה שלכם משנה שעברה,
חבריכם לשעבר, כולם נחים על מישור שטוח עם החברים של היום
כי האינטרנט גם פועל כארכיון,
והוא מפתל את העבר.
כשלא נותרה אבחנה בין העבר,
ההווה והעתיד, ובין ה"כאן" וה"שם",
אנו נותרים כשה"רגע הנוכחי" הוא בכל מקום,
הרגע הזה, שאותו אכנה "העכשיו הדיגיטלי".
איך בדיוק אנו אמורים לתעדף דברים
בנוף של העכשיו הדיגיטלי?
העכשיו הדיגיטלי איננו ההווה,
כי הוא תמיד נמצא מהלך כמה שניות קדימה,
כששטף המידע של "טוויטר" שוטף ללא הרף
לצד חדשות מאזורי זמן אחרים.
זה אינו הרגע של דקירת כאב ברגל
או השניה בה נוגסים בדבר-מאפה
או שלוש השעות בהן הולכים לאיבוד בספר מעולה.
ל"עכשיו" הזה, מבחינה פיזית
ופסיכולוגית, יש רק יחס קלוש לעצם מצבנו.
ומטרתו היא בעצם להסיח את דעתנו
בכל פניה בדרך.
כל תוואי-נוף דיגיטלי הינו הזמנה
לנטוש את מה עושים כעת כדי ללכת למקום אחר
ולעשות משהו אחר.
קוראים ראיון עם איזה סופר?
למה שלא תקנו את הספר? צייצו אותו. שתפו אותו.
עשו לו "לייק". מיצאו עוד ספרים בדיוק כמוהו.
מיצאו עוד אנשים שקוראים ספרים אלה.
טיולים יכולים לתת הרגשת שחרור,
אבל כשהם בלתי-פוסקים אנו הופכים
לגולים לנצח, חסרי-מנוחה.
יש חופש ביכולת לבחור, אך לא כשבוחרים ללא הרף
לשם הבחירה עצמה.
ולא רק שהעכשיו הדיגיטלי רחוק מן ההווה,
אלא הוא גם מתחרה בו ישירות,
וזה משום שלא רק אני נעדרת ממנו,
אלא גם אתם.
לא רק אנחנו נעדרים ממנו, אלא גם כל יתר האנשים.
וכאן טמונים גם הנוחות וגם האימה שבו.
אני יכולה להזמין ספרים בשפה זרה באמצע הלילה,
לקנות עוגיות פריזאיות,
ולהשאיר מסרי וידאו שייאספו מאוחר יותר.
בכל שעה ושעה אני יכולה לפעול
בקצב שונה מכם,
תוך קיום האשליה
שאני מחוברת אליכם בזמן אמת.
"סנדי" היוותה תזכורת
לקלות שבה יכולה להתנפץ אשליה כזו.
היו אלה שהיו להם חשמל ומים,
והיו אלה שלא.
ישנם אלה שחזרו לשגרת חייהם,
וישנן אלה שעדיין מנושלים ממקומם
אחרי חודשים כה רבים.
משום מה, נראה שהטכנולוגיה מנציחה
את האשליה של מי שיש להם, שלכולם יש,
ואז, כמו סטירה אירונית בפרצוף,
היא הופכת זאת למציאות.
לדוגמה, אומרים שיש בהודו יותר אנשים
עם גישה לטלפונים סלולריים מאשר לשירותים.
אז אם הנתק הזה, שהוא ממילא כה גדול
באזורים רבים בעולם,
בין העדר תשתית לבין תפוצת הטכנולוגיה,
לא יזכה לכך שיגשרו עליו,
יתגלעו קרעים בין הדיגיטלי
למציאותי.
עבורנו, כפרטים שחיים בעכשיו הדיגיטלי
ומבלים בו את רוב שעות הערות שלנו,
האתגר הוא לחיות בשני זרמי זמן
מקבילים וכמעט בו-זמניים.
איך חיים בתוך הסחת-דעת?
אולי נראה לנו שהצעירים מאיתנו,
אלא שנולדים לתוך זה, יסתגלו ביתר טבעיות.
אולי. אבל אני זוכרת את ילדותי.
אני זוכרת כיצד סבי עבר
יחד איתי על בירות העולם.
בודה ופשט היו מופרדות ע"י הדנובה,
בווינה היה בי"ס לרכיבה בסגנון ספרדי.
אילו הייתי ילדה היום, יכולתי ללמוד בקלות את המידע הזה
בעזרת יישומונים וקישורי-על,
אבל זה לא באמת היה אותו הדבר.
כי זמן רב אח"כ נסעתי לווינה,
והלכתי לביה"ס לרכיבה בסגנון ספרדי,
ויכולתי ממש להרגיש את סבי לצידי.
לילה אחרי לילה הוא לקח אותי למרפסת,
על כתפיו, והראה לי את צדק
ואת שבתאי ואת הדובה הגדולה.
ואפילו כאן, כשאני מביטה לעבר הדובה הגדולה,
אני חשה שוב כמו שהרגשתי כשהייתי ילדה,
שנאחזת בראש שלו ומנסה לשמור על שיווי משקל
על כתפו,
ואני יכולה לחוות שוב את ההרגשה להיות ילדה.
מה שהיה לי עם סבי היה עטוף
לעתים כה קרובות במידע, בידע ובעובדות,
אבל העניין היה הרבה יותר
מאשר מידע, ידע או עובדות.
טכנולוגיית פיתול הזמן קוראת תיגר
על מעמקי הליבה שלנו,
משום שאנו יכולים לארכב את העבר
ואת חלקו קשה לפעמים לשכוח,
אפילו כשהרגע הנוכחי
הוא יותר ויותר זניח.
אנו רוצים להיצמד אליו, אך במקום זה אנו נותרים
צמודים לסדרה של רגעים סטטיים.
הם כמו בועות סבון שנעלמות כשאנו נוגעים בהן.
כשאנו מארכבים הכל, אנו חושבים שביכולתנו לאחסן זאת,
אבל הזמן איננו נתונים.
אי-אפשר לאחסן אותו.
אתם ואני יודעים בדיוק מה זה אומר
להיות באמת נוכחים ברגע.
אולי זה קרה
כשניגנו בכלי-נגינה,
או הבטנו בעיני מישהו מוכר
מזה זמן רב.
ברגעים כאלה, עצמיותנו שלמה.
העצמי שחי בקשת הסיפורית הארוכה
והעצמי שחווה את הרגע
הופכים לאחד.
ההווה מקפל בתוכו את העבר
והבטחה מסוימת לעתיד.
ההווה מצטרף לזרם של זמן
מאז ולהבא.
חוויתי לראשונה תחושות אלה עם סבתי.
רציתי ללמוד לקפוץ בחבל, והיא מצאה חבל ישן
הכניסה את שולי הסארי שלה
וקפצה בו.
רציתי ללמוד לבשל, והיא לקחה אותי למטבח,
ושם פרסתי, חתכתי לקוביות וקצצתי במשך חודש שלם.
סבתי לימדה אותי שדברים קורים
בזמן שלהם, שאי-אפשר להילחם בזמן,
ושבגלל שהוא עובר ותמיד ימשיך לנוע,
אנו חייבים לרגע הנוכחי את מלוא תשומת ליבנו.
תשומת-לב היא זמן.
אחד ממורי היוגה שלי אמר פעם
שאהבה היא תשומת-לב,
ואין ספק שמסבתא שלי,
אהבה ותשומת-לב היו אחד ואותו דבר.
העולם הדיגיטלי נוהג בקניבליות ביחס לזמן,
ובעשותו כן, אני טוענת
שהדבר עליו הוא מאיים
הוא השלמות של עצמיותנו.
הוא מאיים על זרם האהבה.
אבל אסור לנו להניח לו לעשות זאת.
אנו יכולים לבחור אחרת.
ראינו שוב ושוב
עד כמה הטכנולוגיה יכולה להיות יצירתית,
ובחיינו ובמעשינו,
אנו יכולים לבחור באותם הפתרונות והחידושים,
באותם הרגעים שמשקמים את זרימת הזמן
במקום לקטוע אותה.
אנו יכולים להאט ולהתכוונן
לגאות ולשפל של הזמן.
אנו יכולים לבחור להחזיר לעצמנו את הזמן.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]