Începe cu un ușor disconfort
și curând devine o senzație urgentă, imposibil de ignorat.
În final, este singurul lucru la care vă gândiți
și, cu disperare, începeți vânătoarea unei băi până când ... ahh.
Oamenii ar trebui să urineze de cel puțin 4 până la 6 ori pe zi,
dar, ocazional, stresul vieții moderne ne obligă să ne forțăm și să ne abținem.
Cât de rău este acest obicei și cât timp poate fi suportat de corpul nostru?
Răspunsul se află în modul de funcționare a vezicii,
un săculeț oval plasat în interiorul pelvisului.
În jurul acestei structuri se găsesc alte câteva organe,
care, împreună, formează sistemul urinar.
Doi rinichi,
doua uretere,
două sfinctere uretrale
și uretra.
Din rinichi picură constant un lichid galben, cunoscut ca și urină.
Rinichii produc urina dintr-un amestec de apă și produse reziduale ale corpului,
conducând lichidul nedorit în două tuburi musculare, numite uretere.
Aceastea conduc fluidul în jos, către organul colector, numit vezică.
Peretele muscular al vezicii este realizat dintr-un țesut numit mușchi detrusor,
ce se relaxează când vezica se umple, permițându-i să se umfle precum un balon.
Când vezica este plină, detrusorul se contractă.
Sfincterul uretral intern se deschide automat și involuntar,
iar urina este eliberată.
Coborând cu mare viteză, fluidul pătrunde în uretră
și se oprește la nivelul sfincterului uretral extern.
Acesta funcționează ca un robinet.
Când vreți sa amânați micțiunea, țineți, de fapt, sfincterul închis.
Când vreți să elimini urina, puteți deschide volontar pereții acestuia.
Dar cum știm că vezica noastră este plină,
pentru a ști când să urinăm?
În straturile musculare ale detrusorului sunt milioane de receptori de întindere,
care sunt activați, pe măsură ce vezica se umple.
Ei trimit semnale nervilor sacrali din măduva spinării.
Un semnal reflex se întoarce la vezică,
determină contractarea ușoară a mușchiului detrusor
și crește presiunea vezicii, anunțându-te că aceasta se umple.
În același timp, se deschide sfincterul uretral intern.
Acesta se numește reflex de micțiune.
Creierul îl poate bloca, dacă nu este momentul să urinați,
prin trimiterea unui alt semnal, care să contracte sfincterul extern.
Pentru un volum de 150 - 200 ml de urină,
peretele muscular al vezicii se întinde suficient,
cât să resimți prezența urinei.
De la 400 la 500 ml, presiunea devine inconfortabilă.
Vezica se mai poate întinde, dar doar până la un anumit punct.
Peste 1000 ml, ea se poate sparge.
Majoritatea ar pierde controlul înainte să se întâmple asta,
dar, în foarte puține cazuri,
ca atunci când o persoană nu poate simți nevoia de a urina,
săculețul se rupe, provocând durere și necesitând intervenție chirurgicală.
Dar, în condiții normale,
decizia ta de a urina oprește semnalul de la creier către sfincterul extern,
cauzând relaxarea acestuia
și golirea vezicii.
Sfincterul uretral extern este un mușchi al planșeului pelvian,
fiind suportul uretrei și al colului vezical.
Suntem norocoși că avem acest planșeu pelvian,
căci presiunea asupra sistemului din cauza tusei,
strănutului,
râsului,
sau a unei sărituri pot provoca scurgeri urinare.
Însă mușchii pelviani țin zona închisă
până când sunteți pregătiți să urinați.
Dar dacă vă țineți prea mult,
expulzarea urinei la o viteză prea mare
sau urinarea nesigură pe un suport
pot, de-a lungul timpului, slăbi sau uza mecanismul muscular.
Asta poate duce la: hiperactivitatea planșeului pelvian,
dureri vezicale,
urgențe
sau incontinență urinară.
Deci, pentru o sănătate de durată,
abținerea nu este un obicei bun.
Dar, pe termen scurt cel puțin, creierul și corpul vă protejează,
lăsându-vă să decideți momentul potrivit pentru a vă ușura.