Predstavte si, že by ste sem dnes prišli
a zistili, že všetci prítomní vyzerajú takmer rovnako.
Bez veku či rasy,
len pekne upravení.
Človek vedľa vás
môže žiť najvýstrednejší vnútorný život,
ale vy to ani netušíte,
lebo všetci sa celý čas tvárime rovnako nevýrazne.
Presne takáto strach naháňajúca premena sa deje v našich mestách,
akurát ide o budovy, nie ľudí.
Mestá sa vyznačujú nerovnosťami, tieňmi,
textúrami a farbami.
Stále je možné nájsť svojské a jedinečné architektonické povrchy
na bytovom dome v Rige
a Jemene,
sociálnych bytoch vo Viedni,
osadách Hopiov v Arizone
pieskovcových budovách v New Yorku,
či drevodomoch v San Franciscu.
Nejde o paláce ani katedrály.
Sú to bežné domy,
ktoré vyjadrujú bežnú nádheru mesta.
Sú také, pretože potreba bývania
sa u ľudí veľmi spája s túžbou po kráse.
Ich drsné povrchy vytvárajú hmatateľné mestá.
Ulice, ktoré čítate rukou,
keď prechádzate po tehle či kameni.
Čítať ich rukami je však čoraz ťažšie,
lebo mestá sú čoraz hladšie.
V centrách klíčia nové veže,
ktoré sú takmer vždy postavené z betónu a ocele
a pokryté sklom.
Pozrite sa na mrakodrapy po celom svete:
Houston,
Kanton,
Frankfurt,
a uvidíte rovnakú armádu vyleštených robotov,
ako stúpa po horizonte.
Len si predstavte, čo strácame,
keď architekti nevyužívajú celé spektrum dostupných materiálov.
Keď upustíme od žuly, vápenca a pieskovca
od dreva a medi, terakoty a tehly,
tŕstia a sadry,
tak zjednodušíme architektúru
a ochudobníme mestá.
Je to akoby ste všetky kuchyne sveta
scvrkli do leteckej stravy.
(smiech)
Kuracie či cestoviny?
Horšie však je,
že zoskupenia sklených veží, napríklad ako tu v Moskve,
navodzujú dojem neúcty voči civilnému a mestskému aspektu urbánneho života.
Je tak? Budovy ako tieto majú za cieľ obohatiť ich majiteľov a nájomníkov,
ale nie nevyhnutne životy nás ostatných.
Nás, ktorí sa pohybujeme medzi týmito budovami.
A čakáme, že to stále bude zdarma.
Nablýskané mrakodrapy sú invazívnym druhom
a zahlcujú naše mestá a pripravujú nás o verejné priestory.
Fasádu budov prirovnávame k mejkapu.
Je to dekoračná vrstva, ktorú na budovu nanesiete, a je hotová.
To, že je fasáda povrchová,
neznamená, že nie je aj hlboká.
Uvediem príklad,
ako mestské povrchy narábajú s trávením nášho času.
Pri návšteve Salamancy v Španielsku
ma to ťahalo na Plaza Mayor
v každej časti dňa.
Skoro ráno slnko zalieva fasády,
zaostrujú sa tiene,
a v noci umelé svetlo reže budovy
na stovky samostatných častí;
balkónov, okien a arkád,
každá ako samostatná jednotka hry svetla.
Tento detail, hĺbka a pôvab
dodávajú plaze charakter divadla.
Stáva sa javiskom, na ktorom sa generácie stretajú.
Mladí sa rozvaľujú na dlažbe,
dôchodcovia privatizujú lavičky,
a život sa tak viac podobá opernej hre.
Pred Salamancou sa dvíha opona.
A hoci rozprávam o exteriéri budov,
nie forme, funkcii či štruktúre,
tak vonkajšie povrchy dodávajú našim životom tvárnosť,
lebo budovy dotvárajú okolité priestory,
a tie dokážu ľudí pritiahnuť
alebo odpudiť.
Rozdiel často býva v kvalite exteriérov.
Súčasný protipól Plazy Mayor v Salamance
je Place de la Défense v Paríži.
Veterný priestor obohnaný múrmi skla,
cez ktorý sa pracujúci ponáhľajú
pri ceste z metra do kójí,
aby na námestí strávili čo najmenej času.
Architekt Philip Johnson sa v raných 80. rokoch
snažil znovuvytvoriť európsku plazu v Pittsburgu.
Toto je námestie PPG.
Otvorený priestor s rozlohou 20 árov obkolesený administratívnymi budovami
vytvorenými zo zrkadlového skla.
Budovy okrášlil kovovými zakončeniami, krídlami
a gotickými vežičkami,
ktoré pekne vystupujú do panorámy.
Z pohľadu človeka
však plaza vyzerá ako čierna sklená klietka.
Samozrejme, že v lete
deti behajú sem a tam cez fontánu
a v zime sa korčuľujú,
ale chýba tomu neformálnosť voľnočasového miesta.
Nie je to práve miesto, kde by sa vám chcelo ponevierať a kecať.
Či sa verejným priestranstvám bude dariť, závisí od viacerých faktorov.
Architektúra je len jeden,
hoci veľmi dôležitý.
Niektoré z nových námestí,
napríklad Námestie federácie v Melbourne,
alebo Superkilen v Kodani
uspeli, lebo kombinujú staré s novým,
drsné s hladkým,
bledé a sýte farby,
a preto, lebo ich podstata nespočíva v skle.
Vôbec nie som proti sklu.
Je to staroveký a všestranný materiál.
Ľahko sa vyrába a preváža,
montuje, vymieňa
a čistí.
Stretnete sa s ním od veľkých krásne čistých platní
až po priesvitné tehly.
Vďaka novým povrchovým úpravám
dokáže vo svetle meniť farby.
V drahých mestách, ako v New Yorku, má zázračnú moc
znásobiť hodnotu nehnuteľností vďaka výhľadom,
čo je zrejme jediná komodita, ktorú stavitelia ponúkajú,
aby ospravedlnili kozmické ceny.
Uprostred 19. storočia
sa s výstavbou Kryštálového paláca v Londýne
dostalo sklo na vrchol zoznamu fundamentálnych moderných látok.
O sto rokov neskôr
ovládlo centrá niektorých amerických veľkomiest,
prevažne vďaka veľkolepým administratívnym budovám.
Napríklad Lever House na Manhattane, od Skidmora, Owingsa a Merrilla.
Postupne sa technológia tak zdokonalila,
že architekti mohli navrhnúť také priehľadné budovy,
že v podstate zmizli.
A tak sa zo skla
stal základný materiál výškových miest.
A z dobrého dôvodu.
Keďže sa svetová populácia zbieha v mestách,
najchudobnejší sa tlačia v zbúchaných chatrčiach.
Ale stovky miliónov ľudí potrebujú pracovné priestory
v čoraz väčších budovách.
A tak dáva zmysel postaviť mrakodrapy
a obaliť ich do lacných a praktických záclon.
Sklo je však limitujúcim faktorom,
ak chcete niečo vyjadriť.
Toto je časť múru okolo námestia
z predšpanielskeho obdobia v meste Mitla, južnom Mexiku.
Tieto rytiny staré 2000 rokov
prezrádzajú, že šlo o významné rituálne miesto.
Keď sa na miesto pozrieme dnes, tak vidíme postupnosť v odkaze a textúre
medzi rytinami, okolitými horami
a kostolom postaveným na ruinách
z múrov ukoristených z tohto miesta.
Aj bežne omietnuté budovy sa v neďalekej Oaxace
stávajú plátnom pre jasné farby, politickú propagandu
a jedinečné výtvarné umenie.
Ide o spletitý jazyk,
ktorý by sklenená epidémia vyhladila.
Dobrou správou je, že architekti a developeri
znovuobjavujú radosť z textúr bez toho,
aby sa zriekli súčasnosti.
Niektorí nachádzajú nové využitie starým materiálom ako tehla,
či terakota.
Iní prichádzajú s novými riešeniami, tvarovanými panelmi, aké Snøhetta použil,
aby Múzeu moderného umenia v San Fraciscu
dodal vrásčitý, sošný vzhľad.
Architekt Stefano Boeri dokonca vytvoril živé fasády.
Toto je jeho Vertikálny les, dvojica obytných budov v Miláne,
ktoré pútajú svojou zelenosťou.
A Boeri dizajnuje aj verziu pre čínsky Nanking.
Len si predstavte, že ak by zelené fasády boli také bežné ako sklenené,
o koľko čistejší by bol vzduch v čínskych mestách.
Pravdou však je, že toto sú väčšinou jednorazovky,
butikové projekty,
globálne ťažko replikovateľné.
A o to tu ide.
Keď použijete miestne materiály,
tak zabránite rovnakému vzhľadu miest.
Meď má v New Yorku dlhú tradíciu;
Socha slobody,
špička Woolworth Building,
ale na dlhú dobu vyšla z módy,
až pokým ju SHoP architekti nepoužili na American Copper Buildings,
dvojicu zakrivených veží na East River.
Hoci sú ešte nedostavané,
vidíte, ako slnko vysvecuje kovovú fasádu,
ktorá s vekom zvetrá dozelena.
Budovy sú skoro ako ľudia.
Ich tváre premietajú ich život.
A to je veľmi dôležité,
lebo keď zostarne sklo,
tak ho len vymeníte,
a budova vyzerá zase rovnako ako predtým,
až pokým ju nezbúrajú.
Takmer všetky materiály okrem skla majú schopnosť
vsať do seba kúsky minulosti a spomienok
a premietnuť ich do prítomnosti.
Spoločnosť Ennead
budovu Prírodopisného múzea v Utahu
v Salt Lake City oplátovala meďou a zinkom,
teda rudami ťaženými v regióne 150 rokov,
ktoré zároveň budovu v okrových horách maskujú,
čiže dostávate Prírodopisné múzeum,
odrážajúce miestnu históriu prírody.
A keď víťaz Pritzkerovej ceny, Číňan Wang Shu,
postavil historické múzeum v meste Ningbo,
tak nevytvoril len škrupinku pre minulosť,
ale zabudoval minulosť priamo do stien
vďaka tehlám, kameňom a šindľom
zachovaným zo zrovnaných dedín.
Samozrejme, architekti môžu použiť sklo
rovnako lyrickými a inovatívnymi spôsobmi.
Tieto dve budovy v New Yorku,
jedna od Jeana Nouvela a druhá od Franka Gehryho
stoja oproti sebe na West 19th Street,
a hra odrazov, ktoré produkujú,
sú ako symfónia svetla.
Keď však mestá sklu podľahnú,
ako sa rozrastajú,
stanú sa priestorom zrkadiel,
nepokojným a studeným.
Koniec-koncov, mestá sú priestorom koncentrovanej rozmanitosti,
v ktorom sa svetové kultúry, jazyky a životné štýly
stretajú a miešajú.
Čiže namiesto skrytia všetkej rozmanitosti
do budov ťaživej jednotvárnosti,
by sme mali mať architektúru, ktorá si ctí celú škálu mestského života.
Ďakujem.
(potlesk)