Vreau să vă prezint în această după-amiază
de ce veți eșua în încercarea de a avea o carieră excepţională.
(Râsete)
Sunt economist. O ocupaţie lugubră.
Sfârşitul zilei, timpul pentru remarci deprimante.
Mă adresez doar celor care vor o carieră extraordinară.
Ştiu că unii aţi hotărât deja
că vreţi o carieră bună.
Veți eşuaţi şi voi
(Râsete)
deoarece, ce veseli sunteţi la gândul eşecului.
(Râsete)
Grupul de canadieni, cu siguranţă.
(Râsete)
Cei care încearcă să aibă cariere bune n-o să reuşească,
deoarece locurile de muncă bune sunt pe cale de dispariţie.
Există locuri de muncă extraordinare şi cariere extraordinare
şi apoi, joburile cu muncă epuizantă,
mult stres, care îți epuizează energia și-ți distrug sufletul,
şi nimic între cele două.
Aşa că cei ce caută joburi bune vor eșua.
Voi vorbi despre cei care vor joburi grozave,
cariere excepţionale şi despre eşecul lor.
Prima cauză, indiferent de câte ori ţi se spune:
„Dacă vrei o carieră de succes, trebuie să-ţi urmezi pasiunea, visurile,
trebuie să urmezi
cea mai mare fascinaţie din viaţa ta”,
o auzi mereu
şi totuşi decizi să n-o faci. Indiferent de câte ori urmăreşti
discursul lui Steve Jobs la Universitatea Stanford,
decizi totuşi să n-o faci.
Nu prea înțeleg de ce n-o faci:
eşti prea leneş; e prea greu;
ţi-e teamă că dacă îţi cauţi o pasiune şi n-o găseşti
o să te simţi ca un idiot, aşa că inventezi tot felul de scuze
ca să nu-ţi cauţi pasiunea.
Astea sunt scuze, doamnelor şi domnilor.
Vom înşira o întreagă listă de motive
să nu faceţi ceea ce trebuie să faceţi
pentru a avea o carieră de succes.
De exemplu, una dintre grozavele scuze este:
„Carierele excepţionale sunt, în realitate pentru majoritatea
doar o chestiune de noroc, aşa că voi aştepta
să vină norocul, iar dacă voi fi norocos
voi avea o carieră excepţională, dacă nu, voi avea una bună.”
Dar o carieră bună nu există, aşa că nu va funcţiona.
O altă scuză: „Da, există oameni speciali,
care-şi urmează pasiunea, dar aceştia sunt nişte genii,
sunt Steven Jobs. Eu nu sunt un geniu.
Când aveam cinci ani credeam că sunt un geniu,
dar profesorii mei s-au ocupat
să-mi scoată ideea asta din cap.”
(Râsete)
„Iar acum ştiu că sunt un om competent.”
Vedeţi voi, dacă am fi fost în anul 1950,
competenţa ne-ar fi asigurat
o carieră de succes,
dar, ce să vezi, suntem aproape în 2012
şi să susţii că eşti un om competent
te condamni singur cu o laudă ieftină.
Şi, bineînţeles, o altă scuză:
„Aş face asta, aş face-o, dar,
până la urmă, nu sunt un ciudat.
Toată lumea ştie că cei care-şi urmează pasiunea în viaţă
sunt oarecum obsedaţi, puţin ciudaţi. Nu?
Ştii tu, la limita dintre nebunie şi geniu.
Nu sunt un ciudat. Am citit biografia lui Steve Jobs.
O doamne! Nu sunt o astfel de persoană.
Sunt o persoană drăguţă şi normală,
iar persoanele drăguţe şi normale
nu au pasiuni.
Dar, totuşi, vreau o carieră de succes.
Nu sunt pregătit să-mi urmez pasiunile,
aşa încât ştiu care e soluţia;
am o strategie.
E cea pe care mi-au spus mămica şi tăticul.
Mămica şi tăticul mi-au spus că dacă voi munci din greu,
voi avea o carieră bună.
Înseamnă că dacă munceşti mult obții o carieră bună,
iar dacă muncești foarte, foarte mult vei avea o carieră extraordinară.
Matematic are logică, da?”
Nici vorbă.
(Râsete)
Dar ai reuşit să te convingi pe tine însuţi de asta.
Să-ţi spun un secret:
Vrei să munceşti? Vrei să munceşti foarte, foarte mult?
Ei bine, o s-o faci, lumea în care trăim
îţi va da ocazia să munceşti pe brânci,
dar eşti sigur că asta îţi va aduce
o carieră de succes, când totul dovedeşte contrariul?
Să presupunem că sunteți dintre cei
ce încercaţi să găsiţi adevărata pasiune.
Înţelegi că trebuie să o faci şi nu-ți mai cauți de scuze.
Încerci să-ţi cauți pasiunea
şi eşti fericit.
Ai găsit ceva de care eşti interesat.
„Am ceva ce mă interesează”, îmi spui.
Zici: „Am ceva care mă interesează.”
„Minunat! Şi ce încerci să-mi spui?”
„Că mă interesează ceva.”
Întreb: „E o pasiune?”
„E ceva ce mă interesează”, spui tu.
„Un interes comparat cu ce?”
„Ei bine, mă interesează asta.”
„Şi cu restul activităţilor umane cum rămâne?”
„Nu mă interesează.”
„Le-ai considerat pe toate?”
„Nu, nu tocmai.”
Pasiunea e iubirea ta cea mai mare iubire.
Pasiunea te va ajuta să creezi
expresia cea mai înaltă a talentului tău.
Pasiunea și interesul nu sunt acelaşi lucru.
Ai putea merge la iubita ta să-i spui:
„Căsătoreşte-te cu mine! Eşti interesantă.”
(Râsete)
Nu va accepta. Vei muri singur.
(Râsete)
De ce ai nevoie într-adevăr e pasiune.
E mai presus de interes.
Îți trebuie 20 de preocupări interesante
dintre care una te captivează
mai mult decât orice, abia atunci poate ți-ai găsit
marea dragoste, comparativ cu toate celelalte
care te interesează. Asta-i pasiunea.
Un prieten de-al meu a cerut-o în căsătorie pe iubita lui.
Era o persoană cu raţiune economică.
I-a spus iubitei: „Hai să ne căsătorim,
Să ne unim interesele.”
(Râsete)
Aşa a făcut.
„Te iubesc cu adevărat”, a spus. „Te iubesc profund.
Te iubesc cum n-am iubit nicio femeie.
Te iubesc mai mult decât pe Mary, Jane, Susie, Penelope,
Ingrid, Gertrude, Gretel.”
Eram într-un program de schimb german pe atunci.”
(Râsete)
„Te iubesc mai mult decât...”
Bine! Ea a părăsit încăperea la jumătatea
enumerării iubirii lui pentru ea.
După ce şi-a revenit din uimirea de a fi respins,
a concluzionat că a scăpat ca prin urechile acului
din a se căsători cu o persoană iraţională,
deşi s-a gândit ca la următoarea
cerere în căsătorie să nu mai listeze toate femeile
pe care le-a audiat pentru acest rol.
(Râsete)
Dar ideea rămâne. Trebuie să ai alternative
ca să afli care ți-e destinul.
Sau poate ţi-e frică de cuvântul „destin”?
Te sperie acest cuvânt?
Despre asta vorbim, iar dacă nu eşti în stare să găseşti
cea mai înaltă expresie a talentului tău şi te mulţumeşti
cu ceva „interesant”, ce o mai fi însemnând asta,
ştii ce ți se va întâmpla la sfârșitul vieții?
Prietenii şi familia vor veni la cimitir,
iar pe piatra funerară
va sta scris:
„Aici odihneşte un distins inginer care a inventat velcro.”
Dar ce ar fi scris pe acea piatră,
într-o viaţă alternativă,
ce ar fi scris dacă ai fi dat frâu liber talentului:
„Aici odihneşte ultimul laureat al premiului Nobel pentru fizică,
care a formulat Teoria Câmpului Unificat
şi a demonstrat practicabilitatea propulsiei warp.”
(Râsete)
Într-adevăr, velcro.
(Râsete)
Una e o carieră extraordinară,
iar pe cealaltă o oportunitate pierdută.
Dar, până la urmă, unii dintre voi,
în ciuda tuturor acestor scuze,
vă veţi găsi adevărata pasiune
şi totuşi veţi eşua.
Veţi eşua
pentru că n-o veţi face,
deoarece veţi fi inventat o nouă scuză,
orice scuză, pentru a nu lua atitudine,
iar această scuză am auzit-o de atâtea ori:
„Da, aş vrea să am o carieră extraordinară,
dar...
relaţiile umane contează mai mult decât orice realizare.
Vreau să fiu un prieten extraordinar, un soţ de excepţie,
un părinte excepţional şi n-o să sacrific toate astea
de dragul unei mari realizări.”
(Râsete)
Ce vrei să-ți spun?
Chiar vrei să spun acum:
„Pe bune, jur, nu lovesc copii”?
(Râsete)
Uite ce imagine ţi-ai creat despre lumea în care trăieşti.
Eşti un erou indiferent de ce faci,
iar eu, sugerez subtil
că pentru a dori o carieră de succes trebuie să urăști copiii.
Ei bine, nu urăsc copiii. Nu-i lovesc.
Da, rătăcea un copil prin clădire când am ajuns aici,
dar nu, nu l-am lovit.
(Râsete)
A trebuit, bineînţeles, să-i spun că e o clădire pentru oamenii mari
şi să iasă afară.
A mormăit ceva despre mama sa
şi i-am spus că o să-l găsească oricum şi dacă iese afară.
Ultima dată când l-am văzut era pe scări, plângea.
(Râsete)
Ce pămpălău.
(Râsete)
Dar ce vrei să spui? Asta te aştepţi să spun.
Chiar crezi că e potrivit
să foloseşti...
copiii
pe post de scut?
Ştii ce o să se întâmple într-o bună zi,
părinte ideal ce eşti?
Copilul va veni la tine într-o zi şi va spune:
„Ştiu ce vreau să fiu.
Ştiu ce vreau să fac cu viaţa mea.”
Eşti fericit. E exact ce-ai vrut să auzi,
deoarece copilul tău e bun la matematică
şi ştii că-ţi va plăcea ceea ce urmează.
Copilul tău spune: „M-am hotărât:
vreau să devin magician,
vreau să fac trucuri magice pe scenă.”
(Râsete)
Şi tu ce-i spui?
Îi spui:
„Ştii, e destul de riscant,
s-ar putea să nu reuşeşti. Nu se câştiga bani din asta.
Nu ştiu, copile,
cred că ar trebui să te mai gândeşti.
Eşti atât de bun la matematică, de ce să nu...”
Şi copilul te întrerupe spunând:
„Dar acesta e visul meu! Asta vreau să fac!”
Şi tu ce-i vei spune?
Ştii ce-i vei spune ?
„Uite, am avut şi eu un vis cândva, dar...”
Cum o să închei propoziţia, cu „dar”?
„Dar! Am avut şi eu un vis cândva, dar mi-a fost frică să-l urmez.”
Sau îi vei spune:
„Am avut şi eu un vis cândva, copile,
dar apoi te-ai născut tu.”
(Râsete)
(Aplauze)
Chiar vrei să-ţi foloseşti familia ca scuză?
Chiar vrei să te uiţi la ei
şi să vezi nişte gărzi de carceră?
Iată ce puteai să spui
când copilul tău ţi-a zis: „Am un vis.”
Puteai să-i spui copilului, privindu-l în ochi:
„Bravo copile, dă-i bătaie,
aşa cum am făcut şi eu.”
Dar nu vei putea să-i spui asta,
pentru că n-ai făcut-o, astfel că nu poţi.
(Râsete)
Şi astfel, păcatele părinţilor
se răsfrâng asupra bieţilor copii.
De ce să găseşti în relaţiile dintre oameni
un motiv să nu-ţi urmezi visul?
Ştii foarte bine de ce.
În adâncul inimii tale, ştii răspunsul
şi sunt extrem de serios acum.
Ştii foarte bine de ce te cuibăreşti
în relaţiile tale cu ceilalţi.
Pentru că îţi este...
Ştii tu ce îţi este.
Ți-e frică să-ţi urmezi pasiunea.
Ți-e frică să nu fii ridicol.
Ți-e teamă să încerci pentru că s-ar putea să eşuezi.
Prieten, soţ, părinte extraordinar, cariera extraordinară.
Nu constituie astea un tot? Nu asta eşti?
Cum poţi să fii una fără cealaltă
Dar ţi-e teamă.
Şi de aceea n-o să ai niciodată o carieră de succes, decât dacă...
„decât dacă” sintagma cea mai evocativă a limbii...
„decât dacă”.
Dar „decât dacă” este în strânsă legătură
cu şi mai terifiantul
„oare dacă...”
„Oare dacă aş fi...”
Dacă îţi va trece vreodată prin minte acest gând,
va durea enorm.
Iată, aşadar, multele motive
din cauza cărora n-o să reuşeşti
să ai o carieră excepţională,
decât dacă...
Decât dacă!
Vă mulţumesc.
(Aplauze)