La vârsta de cinci ani,
am fost pusă într-o cameră mică și mi-au dat să rezolv niște puzzle-uri.
Și specialistul, și părinții mei mi-au spus că e doar în joacă
și că nu înseamnă nimic;
dar părinții mei sperau, totuși, că mă voi descurca bine,
știind ce avantaje mi-ar fi adus acest test.
La vârsta aceea abia înțelegeam ce înseamnă un test,
cu atât mai puțin cum m-ar fi ajutat acele propoziții, figuri și numere
în cursul vieții.
Opt ani mai târziu, un grup de copii s-a strâns în jurul unei mese,
scoși de la ore, în timp ce colegii au rămas în clasă,
fără nicio idee de ce sunt acolo.
De când trecusem acel test ne întâlneam de câteva ori pe săptămână.
Multe școli au acest tip de program,
la noi e „Educație pentru supradotați și talentați"
și înseamnă că am trecut cu bine testul și suntem peste nivelul vârstei noastre.
Dar ce înseamnă asta?
Sună ca atunci când primești un cadou
și acela e creierul tău excepțional.
Dar azi sunt mult mai circumspectă...
capitolul pe care îl începem e să scriem un discurs TED,
iar eu am hotărât să scriu
despre problemele cu acest grup exclusivist numit „grupul talentaților".
Mă așteptam la reacții negative.
Dar când m-am ridicat și mi-am citit lucrarea,
am văzut cum li se luminează ochii și se însuflețesc.
Am împărtășit povești despre cum plasarea în aceste programe
ne-a afectat cursul vieții.
Cum am fost plasați în grupul copiilor deștepți,
forțați să stăm împreună, vânați la fiecare greșeală
și forțați să ne dovedim valoarea de „supradotați",
chiar dacă nu ne simțeam atât de diferiți de ceilalți.
Despre cum așteptările de la noi, la o vârstă fragedă, au dus la anxietate
și perfecționism de-a lungul vieții.
Despre cum eșecul se simțea și mai mare
pentru că trebuia să fim speciali din naștere.
Și ar fi trebuit să fim campionii în educația celor supradotați.
Potrivit Asociației Naționale pentru Copii Supradotați,
între 3 și 5 milioane de elevi sunt plasați în acest program.
Am intrat în acest sistem la grădiniță,
când mi-a fost testat IQ-ul.
Dar de ce eu?
Se pare că a avut mai puțin de-a face cu mine
și mai mult cu șansele din viața mea.
Părinții mi-au oferit hrană și servicii medicale adecvate,
m-au crescut într-un cartier bun și mi-au citit adesea.
Prin urmare, la grădiniță eram cu un pas înaintea celorlalți.
Dar ce se întâmplă cu copiii care n-au avut părinți ca ai mei?
Ce se întâmplă cu cei a căror soartă e cu mult diferită de a mea?
Aparent, clasa socială și venitul influențează foarte mult
șansa ca un copil să ajungă în programele pentru supradotați.
În familiile cu venituri mici, doar 10% din elevii afro-americani
și 14% din elevii hispanici pot să citească în clasa a III-a.
Chiar prin egalarea veniturilor,
doar 14% din elevii afro-americani și 58% din elevii albi
pot să citească în clasa a III-a.
Tot atunci, copiii sunt triați în programele de superdotați,
un moment când talentul lor înnăscut le determină șansele
pentru tot restul vieții.
Dar dacă acest talent presupus ca fiind din naștere
are mai mult de-a face cu felul în care trăiesc?
E motivul pentru care rămân în urmă cei care au un început greșit.
Se pare că atunci când eram la grădiniță
nu eram deosebită de colegii mei.
Am crescut într-un mediu propice, eram albă,
am învățat să citesc acasă.
Dar dacă m-am descurcat în acest sistem
pentru că părinții mei aveau așteptări mari pentru mine
și mi-au oferit mijloacele pentru a le îndeplini?
Educația pentru supradotați merge pe ideea că inteligența e fixă.
Aproximativ 6% din elevii școlilor publice sunt aleși pentru acest sistem.
Dar inteligența se contractă și se dilată
în funcție de provocările cu care ne confruntăm.
Inteligența se manifestă în multe feluri.
Inteligența poate fi discretă.
Adesea, accentul pus pe inteligență ignoră multe alte trăsături importante:
curiozitatea, creativitatea, perseverența.
Până la urmă, plasarea într-o cutie cu eticheta „supradotat”
duce la pierderea încrederii în capacitatea noastră de a învăța
și chiar de a ne modela viața.
Așadar, cum să transformăm sistemul educațional pentru a stimula toți elevii,
fără a-i separa pe baza definiției noastre limitate asupra inteligenței?
Să începem încredințându-le elevilor proiecte individuale la scară largă,
bazate pe interesele lor,
și încurajând pasiunile ce nu se aliniază cu un curriculum avansat.
Să nu mai punem copiii în programe speciale în primii ani de școală,
când talentul este cel mai sensibil la diferențele de venit și de mediu.
Putem investi în programe after-school
care explorează lumea adevărată și subiecte avansate.
În primul rând, putem oferi copiilor timp și spațiu să exploreze.
Și pentru părinți și profesori:
cum ar fi să le provocăm curiozitatea, empatia și creativitatea
în loc de a-i identifica pur și simplu ca supradotați?
Dacă le-am arăta copiilor cum pot crește în loc de a le spune cum sunt?
Dacă în loc să-i etichetăm ca supradotați, am face loc pentru toți copiii?
Copiii care se luptă cu propria identitate,
copiii care ne contestă standardele, copiii creativi, copiii pasionați,
să le arătăm cum, prin talentul lor, pot ajuta la modelarea lumii.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)