כשהייתי בת חמש,
שמו אותי בחדר קטן ונתנו לי לפתור סדרה של חידות.
גם המנהל וגם הורי הבטיחו לי שזה רק לשם ההנאה
ושזה לא אומר שום דבר;
אבל ההורים שלי חשדו בסתר, ואפילו קיוו, שאצליח,
בהכירם את היתרונות שהצלחה במבחנים תקנה לי.
אני הבנתי רק במעורפל מהו מבחן באותו זמן,
והבנתי עוד הרבה פחות כיצד המשפטים, הצורות והמספרים האלו
יעצבו את מסלול חיי.
8 שנים מאוחר יותר, קבוצת ילדים התקבצה סביב שולחן,
הם נשלפו מהכיתה, בעוד שאר הילדים נותרו בכיתה,
מודעים רק חלקית לפגישה שלנו.
מאז שהצלחנו במבחן ההוא, אנחנו נפגשים מספר פעמים בשבוע.
בבתי ספר רבים יש תכניות כאלו.
אבל בבית הספר שלי מכנים זאת חינוך למחוננים ומוכשרים,
מונח שמשמעותו שהצלחנו במבחן ואנחנו נחשבים מעל לרמת הגיל שלנו.
אבל מה זה בכלל אומר?
זה נשמע קצת כאילו קיבלת מתנה,
ושהמתנה הזו היא רק המוח האקסטרא-מיוחד שלך.
עם זאת, באותו היום הייתי יותר חששנית --
היחידה שהיינו אמורים להתחיל היתה כתיבה של הרצאת TED-Ed משלנו,
והחלטתי לכתוב את שלי
על הבעיות ביחידה המגובשת שלנו, "קבוצת המחוננים".
הכנתי את עצמי לתגובה חריפה.
למרות זאת, כשקמתי והקראתי את הטיעונים שלי לקבוצה,
שמתי לב לעיניים שנפתחו ולהתעוררות פתאומית.
חלקנו סיפורים כיצד הכנסתנו לתכנית המחוננים
שינתה את מסלול חיינו.
כיצד הוכנסנו לקבוצת "הילדים החכמים",
אולצנו להפוך לקבוצה חברתית, חיפשנו כל טעות,
ואולצנו לנסות להצדיק את התיוג "מחוננים"
למרות שכלל לא הרגשנו שונים מכל אחד אחר.
על איך הציפיות שהועמסו עלינו בגיל צעיר הובילו לחרדה
ולפרפקציוניזם לאורך כל החיים.
איך כל כשלון הרגיש גדול יותר
מפני שהיינו אמורים להיות מיוחדים מלידה.
ואנחנו אמורים להיות הזוכים בחינוך מחוננים.
לפי האיגוד הלאומי של ילדים מחוננים,
3 עד 5 מיליון תלמידים משולבים בחינוך למחוננים.
אני שולבתי במערכת הזו בגן הילדים,
כשעברתי את מבחן האיי.קיו. הזה.
אבל למה אני?
מסתבר שזה כנראה היה פחות קשור אליי
ויותר לנסיבות החיים שלי.
היו לי הורים מעורבים שהאכילו אותי כהלכה, דאגו לי לטיפול רפואי הולם,
דאגו שאגור בשכונה טובה והקריאו לי לעתים קרובות.
וכך בגן הילדים כבר היה לי יתרון.
אבל מה לגבי ילדים שלא היו להם הורים כמו שלי?
מה לגבי ילדים שהנסיבות שלהם שונות מאד מאלו שלי?
מסתבר שגזע ורמת הכנסה משפיעים מאד
אם ילד יגיע לחינוך למחוננים.
בקרב בתי אב מעוטי הכנסה, רק 10% מהתלמידים האפרו-אמריקאים
ו- 14% מהתלמידים הלטינים מסוגלים לקרוא ברהיטות בכיתה ג'.
גם בהתאמה להכנסה,
רק 14% מהתלמידים האפרו-אמריקאים ו- 58% מהתלמידים הלבנים
יכולים לקרוא ברהיטות בכיתה ג'.
זו בערך התקופה שבה תלמידים ממוינים לחינוך למחוננים,
תקופה שבה היכולת המולדת של הילדים קובעת את ההזדמנויות שלהם
להמשך חייהם.
אבל מה אם היכולת הזו, שנחשבת מולדת
קשורה יותר לנסיבות חייהם?
זו הסיבה לכך שמי שמתחילים מאחור נשארים מאחור.
מסתבר ש"אני של גן הילדים"
אולי לא היתה יותר מיוחדת מחבריה לגן.
גדלתי בסביבה חיובית, הייתי לבנה,
לימדו אותי לקרוא בבית.
אבל מה אם הצלחתי בתוך המערכת
בגלל שההורים שלי פיתחו ציפיות גבוהות יותר ממני
ונתנו לי את הכלים לעמוד בהן?
תכנית המחוננים פועלת על בסיס הרעיון שאינטליגנציה היא דבר קבוע.
בערך 6% מתלמידי בתי הספר הציבוריים ממוינים למערכת הזו.
אבל אינטליגנציה מתכווצת ומתרחבת
על בסיס האתגרים שאנו מחפשים.
אינטליגנציה באה לידי ביטוי בדרכים רבות.
אינטליגנציה יכולה להיות שקטה.
לעתים קרובות הדגש שלנו על אינטליגנציה מתעלם מתכונות חשובות רבות אחרות:
סקרנות, יצירתיות, התמדה.
ולבסוף, הכנסה לקופסה שמתויגת "מחונן"
מביאה לאובדן האמונה שאנחנו יכולים ללמוד,
ובסופו של דבר, לעצב את חיינו.
אז איך אנחנו יכולים לפתח את מערכת החינוך שלנו כדי שתגרה את כל התלמידים,
מבלי להפריד אותם על בסיס ההגדרה הצרה של אינטליגנציה?
אנחנו יכולים להתחיל בלסמוך על תלמידים עם פרויקטים גדולים אישיים בכיתה,
שמתבססים על תחומי העניין שלהם,
ולעודד תחומי ענין שאינם עולים בקנה אחד עם תכנית לימודים מתקדמת.
נוכל להפסיק לשבץ ילדים לתכניות מחוננים בשנים מוקדמות של בית ספר יסודי,
כשהיכולת פגיעה מאד מהבדלים בהכנסה ובסביבה.
נוכל להשקיע כספים בתכניות לימוד אחר הצהרים
שחוקרות יישומים בעולם האמיתי ונושאים מתקדמים.
בעיקר, אנחנו יכולים לתת לילדים זמן ומרחב לחקור.
ולהורים ולמורים --
מה אם נגדיר זאת כתפקיד שלכם לעודד סקרנות, אמפתיה ויצירתיות
במקום רק לזהות ילדים מחוננים?
מה אם נראה לילדים איך הם יכולים לצמוח במקום לומר להם מי הם?
מה אם במקום רק לזהות ילדים מחוננים, נשאיר מקום לכל סוגי הילדים.
ילדים שנאבקים בזהות שלהם,
ילדים שמתאגרים את הסטנדרטים שלנו, הילדים היצירתיים, הילדים מלאי התשוקה --
ונראה להם איך הם, עם הכשרונות שלהם, יכולים גם הם לעזור לעצב את העולם.
תודה רבה.