Bună tuturor!
Fiți atenți, vă voi vorbi despre chineză.
Poate fi complicat pe alocuri, dar...
Vom căuta împreună elementele culturale dintr-o limbă.
Cred că astfel putem depăşi limitele impuse de diferenţele dintre culturi.
Am ales limba chineză pentru că o studiez.
Când ne gândim la caracterele chinezeşti
ne gândim la imagini simple, reprezentând lucrul semnificat,
dat fiind că limba chineză nu are alfabet fonetic.
Dacă priviţi această ideogramă, puteţi încerca să îi ghiciţi înţelesul.
Cine s-a gândit la „apă" a avut dreptate.
Ideograma pentru „apă" e un desen ce reprezintă apa.
Însă sunt multe caractere chinezeşti
care au un înţeles mult mai profund şi mai poetic,
dat de contextul cultural-istoric în care au apărut.
De pildă, aveţi aici cuvântul „xiang", care înseamnă „a-ţi fi dor de cineva".
E compus din trei caractere diferite.
Cel de jos înseamnă „inimă". Normal, doar vorbim despre dor.
În stânga, sus, avem „copac", iar în dreapta, „ochi".
Ciudat, de „copac" şi „ochi",
lemnul şi văzul, într-un cuvânt care desemnează dorul de cineva ?
Pentru a afla, ne întoarcem cu circa 3.000 de ani în urmă
şi deschidem o carte vizionară a chinezilor, „I Jing"
sau „Cartea schimbărilor".
Sunt sigură că mulţi aţi auzit de ea.
În ea găsim o propoziţie simplă în care apar ambele cuvinte menţionate.
Sună cam aşa: „Pe pământ vedem îndeobşte copaci."
E o propoziţie banală.
Însă datorită ei, cele două caractere s-au combinat
în diverse cuvinte chinezeşti, însemnând „a vedea".
Pornind de la asta,
haideţi să descoperim povestea acestui caracter.
În inima mea e o persoană. Îmi e dor de ea.
Mă duc la fereastră şi mă uit afară, sperând să văd acea persoană,
dar nu văd decât copaci.
Înainte să trec la următorul caracter, vreau să vă vorbesc despre memorie.
Memoria joacă un rol important în relaţie cu gândirea şi cu limbajul.
Pe când studiam intensiv chineza, am observat
cum memoria mea suferea schimbări.
Atunci am dezvoltat memoria fotografică.
Adică atunci când îmi aminteam cuvinte, vedeam cum arătau pe pagină.
Înainte nu puteam face asta.
Apoi, am început să visez în chineză,
cam la un an după ce m-am apucat s-o învăţ şi m-am mutat în China.
Visele mele au căpătat o altă compoziţie,
care genera senzaţii şi imagini diferite.
Sunt doar câteva exemple
ale procesului neurologic şi psihologic
ce are loc în creierul nostru atunci când învăţăm o nouă limbă.
S-au făcut multe studii ştiinţifice în acest sens,
concluzia fiind aceea că limba e fundamentul memoriei noastre.
Astfel, învăţând o limbă nouă,
învăţăm şi un mod nou de memorare
şi dezvoltăm o nouă perspectivă asupra a ceea ce reţinem.
Următorul caracter despre care voi vorbi
se referă la individualitate, fiindcă înseamnă „eu".
Înainte de a vi-l explica, vreau să vă întreb ceva.
De ce China,
de ce oamenii de ştiinţă, cercetătorii şi artiştii chinezi,
au luat atât de puţine premii Nobel ?
Chinei i-a revenit un număr infim de premii Nobel,
raportat la populaţia avută.
Practic, le numeri pe degete.
Care să fie motivul ? Nu e o ţară inovatoare ?
Exclus! Motivul e altul.
Iată un exemplu: în anii '60,
cercetătorii chinezi au găsit un nou mod de a produce insulină sintetică
şi trebuiau să fie nominalizaţi pentru premiul Nobel.
Comisia pentru decernarea premiului a cerut institutului chinez în cauză
să îi trimită numele cercetătorilor care au făcut descoperirea.
A primit o listă cu 230 de nume.
Era trecut tot personalul institutului de cercetări,
de la director până la femeia de serviciu.
Astfel, nu au mai fost nominalizaţi şi au pierdut premiul.
Iată o perspectivă diferită asupra reuşitei individuale
şi felului în care efortul personal contribuie la succesul grupului.
În prezent, întâlnim asta în politică, atunci când se face apel la armonie,
sau în lumea ştiinţei,
unde e dificil să atribui drepturile de proprietate intelectuală,
aşa cum se întâmplă în China.
În esenţă, ideograma reflectă toate ideile astea.
E compusă din două caractere.
În stânga e o mână care vrea să apuce ceva,
iar în dreapta, nu ştiu dacă vă daţi seama, e un topor.
Toporul poate fi o armă, dar şi un instrument, o unealtă.
Interpretarea mea e aceea că individul, „eu",
se defineşte prin contribuţia adusă grupului,
prin munca pentru grup sau prin protejarea grupului.
Pentru a explica spiritul comunitar, fac apel la un alt exemplu,
şi anume luarea mesei.
Putem vorbi până la cină despre mâncare, căci e importantă pentru asiatici,
dar vă voi da un exemplu simplu: nimeni nu mănâncă singur în China.
Dacă stăm să ne gândim, noi facem asta destul de des.
Un sendviş pe fugă, o gustare, mâncăm de unii singuri.
În China, există o zicală,
„吃獨食",
care, cuvânt cu cuvânt, înseamnă „a mânca singur".
Însă dacă spui asta despre o persoană,
dacă zici „Cutare mănâncă singur",
spui că persoana aceea e foarte egoistă şi se gândeşte numai la ea.
Dacă vă gândiţi la asta vă daţi seama că mâncatul împreună e o responsabilitate,
că exprimă grija pentru ceilalţi, fiind şi o premisă a plăcerilor culinare:
ca să te bucuri de mâncare, trebuie să iei masa cu cineva.
De asta majoritatea meselor chinezeşti au formă rotundă.
Chiar şi achitarea mesei la restaurant, când e servită în grup,
se face de o singură persoană pentru toată lumea.
Regula e că data viitoare altcineva va plăti pentru toţi.
Poate vi se pare banal, dar asta defineşte relaţia mea cu grupul,
presupunând o continuitate, conferind stabilitate şi sustenabilitate
relaţiei pe care o am cu grupul respectiv.
Am ajuns şi la al treilea caracter despre care vreau să vă vorbesc,
şi anume „iubire", care înglobează toate sentimentele.
Ştim că iubirea e universală, că se poate recunoaşte oriunde
şi că are puterea de a depăşi orice obstacol.
Însă dacă ne gândim cum e trăită şi percepută iubirea
de indivizi în diferite culturi,
e o diferenţă majoră faţă de cum o înţelegem noi.
În Occident, 83% dintre americani cred
că iubirea adevărată e posibilă şi fără a fi împlinită în plan fizic.
Totuşi, numai 34% dintre francezi sunt de acord cu asta.
În Franţa, cuvintele romantice, limbajul, literatura contează foarte mult în iubire.
Revenind la China, aş spune că lucrurile sunt la polul opus.
Acolo, multe cupluri, chiar şi cele căsătorite,
nu şi-au spus niciodată cuvintele magice „Te iubesc."
Dacă privim caracterul ăsta...
Apropo, dacă eşti prea romantic, eşti considerat fals, în China.
Ţineţi minte, s-ar putea să vă fie util.
Revenind la caracterul nostru...
Aţi văzut alte două anterior.
Sus, avem reprezentată o mână, deasupra unui acoperiş.
Sub acoperiş, e un caracter pe care-l recunoaştem.
Apare din nou inima.
Sub inimă e semnul grafic pentru „prietenie",
alcătuit din două mâini una într-alta.
Dacă abordăm caracterul cu seriozitate,
deducem că pentru chinezi conceptul iubirii,
înglobat în acest cuvânt,
înseamnă sentimentul de a trăi împreună ca o familie,
ce devine tot mai valoros cu trecerea timpului.
E relevant, fiindcă noi ne gândim la iubirea romantică în termeni opuşi,
ca fiind ceva special doar la început.
De asta, cuplurile tinere din China
vor să se căsătorească la scurt timp după cei doi s-au cunoscut,
chiar în decurs de două-trei luni de la prima întâlnire.
Un cuplu de chinezi nu va împărţi nota de plată niciodată,
fiecare plătindu-şi propria consumaţie.
Fiindcă deja asociază conceptul de iubire cu cel al uniunii familiale.
Înainte să închei, voi vorbi despre certuri,
fiindcă cearta ocupă un loc important în plan emoţional.
Ei bine, există un mod aproape...
Multe cupluri chineze au un mod aparte de a se certa,
numit „几天不说话", care înseamnă „a nu vorbi zile întregi".
Adică a nu-i vorbi partenerului. Altfel spus, tăcerea ca pedeapsă.
Am văzut asta la un cuplu de vârstă mijlocie.
Cei doi nu şi-au mai vorbit după o ceartă, timp de şapte zile.
Timp de şapte zile, au pregătit împreună masa pentru copii
şi au făcut totul ca de obicei, însă fără să-şi vorbească.
După şapte zile, brusc şi-au vorbit din nou,
ca şi cum nimic nu se întâmplase
şi n-au mai adus vorba despre ceartă sau despre trecut.
Fenomenul pe care vi l-am descris
demonstrează că, de fapt, cuvintele şi limba
ne influenţează emoţiile.
Cuvintele sunt la fel de importante ca şi obiectele,
au la fel de multă însemnătate şi greutate pentru ceilalţi.
Trebuie să avem aceeaşi grijă când folosim cuvinte
ca atunci când folosim obiecte materiale.
Pentru final, am ales această imagine.
E o pictogramă din ideograma chineză care însemnă „tu".
E doar o parte a cuvântului.
Ca să o descifrăm, facem apel la imaginaţie.
Sunt nişte iţe pe un război de ţesut, care se întreţes alcătuind un model.
Eu văd imaginea asta ca pe un simbol al personalităţii noastre,
alcătuită din nenumărate iţe diferite, ţesute pentru a forma un model anume,
după cum a crescut fiecare în familia şi cultura cărora le aparţinem.
În esenţă, a învăţa o limbă străină îţi dă şansa de a descâlci iţele
şi de a le întreţese din nou, formând propriul model, nou şi autentic.
Ce trebuie să reţinem e că dacă înveţi o limbă străină,
nu doar câştigi încă o competenţă profesională,
ci îţi oferi şansa de a te schimba.
Eu, de exemplu, sunt de origine germano-americană
şi trăiesc în Franţa şi în China.
Când trec de la o limbă la alta, de la un loc la altul,
scot la iveală o nouă latură a personalităţii mele.
Contactul cu o altă cultură, învăţarea unei limbi străine
sunt prilej pentru schimbare.
Vreau să ştiţi că, dacă învăţaţi o limbă exotică,
asta poate fi calea
către un mod nou de a visa, mânca şi iubi.
Vă mulţumesc!
(Aplauze)