Szeretnék mesélni önöknek kezdésképpen az egyik legjobb barátomról,
Okoloma Maduewesiről.
Okoloma az utcánkban lakott,
és úgy vigyázott rám, mintha a bátyám lett volna.
Ha tetszett egy fiú, Okoloma véleményét kértem ki.
Okoloma a Sosoliso Airlines súlyos légikatasztrófájában halt meg
Nigériában, 2005 decemberében,
majdnem pontosan hét évvel ezelőtt.
Olyan valaki volt, akivel vitatkozhattam, nevethettem és őszintén beszélhettem.
Ő volt az is, aki először nevezett feministának.
14 éves lehettem, mikor egy este nála voltunk, és vitatkoztunk valamin.
Mindkettőnk tudása csupa féltudás volt,
melyet könyvekből szereztünk.
Nem emlékszem, miről szólt a vita azon a bizonyos estén,
de tudom, hogy csak érveltem és érveltem,
mire Okoloma rám nézett, és így szólt: "Szerintem te feminista vagy."
Nem bóknak szánta.
(Nevetés)
A hangvétele elárulta.
Ugyanaz a hangvétel, mintha azt mondta volna:
"Te a terrorizmust támogatod."
(Nevetés)
Nem tudtam pontosan, mit jelent az, hogy "feminista",
és nem akartam, hogy Okoloma rájöjjön, hogy nem tudom.
Úgyhogy elengedtem a fülem mellett, és folytattam a vitát.
Az első dolgom otthon persze az volt,
hogy kikerestem a "feminista" szót a szótárban.
Néhány évvel ezután
írtam egy könyvet egy férfiról, aki többek között veri a feleségét,
és akinek a története nem ér túl jó véget.
A regény nigériai promóciója során
egy kedves, jóindulatú újságíró odajött hozzám,
hogy szeretne nekem valamit tanácsolni.
A jelen lévő nigériaiaknak
biztosan ismerős,
hogy nálunk mindenki mennyire kész tanácsokat adni, persze kéretlenül.
Az újságíró szerint az a hír járja, hogy a könyvem feminista,
és azt tanácsolja –
miközben szomorúan rázta a fejét –,
hogy ne nevezzem magam feministának,
mert a feministák olyan nők, akik boldogtalanok,
mert nem találnak férjet.
(Nevetés)
Ezért úgy döntöttem, "boldog feminista" leszek.
Majd egy egyetemi tanár, egy nigériai nő azt mondta nekem,
hogy a feminizmus nem része a kultúránknak,
és hogy nem Afrikából való,
és hogy azért nevezem magam feministának,
mert megfertőztek a "nyugati könyvek".
Ezen mosolyognom kellett,
mert a legtöbb korai olvasmányom egyáltalán nem volt feminista.
Szerintem elolvastam minden Mills & Boon romantikust
még 16 éves korom előtt.
Amikor pedig nekiálltam elolvasni
az ún. "feminista klasszikusokat",
mindig beleuntam, és nehezen fejeztem be őket.
De mindegy is; mivel a feminizmus Afrikához méltatlan volt,
úgy döntöttem, hogy ezentúl "boldog afrikai feminista" leszek.
Végül már olyan "boldog afrikai feminista" voltam,
aki nem férfigyűlölő, szereti a szájfényt,
és aki maga miatt, és nem a férfiak miatt visel magassarkút.
(Nevetés)
És bár itt most nagyrészt ironizáltam,
a "feminista" szó még ma is sok pejoratív értelmet hordoz.
Utálod a férfiakat, utálod a melltartót,
utálod az afrikai kultúrát és társai.
Mesélek egy történetet a gyerekkoromból.
Elemi iskolás koromban
a tanító nénink azt mondta az év elején, hogy íratni fog az osztállyal egy tesztet,
és aki a legtöbb pontot kapja, az lesz az osztály ügyeletese.
Az ügyeletesség nagy szó volt.
Ha te voltál az ügyeletes,
akkor felírhattad azokat, akik hangoskodtak –
(Nevetés)
ami már önmagában elég hatalom volt.
De a tanárnő még egy pálcát is adott, amit a kezedben tarthattál,
amíg az osztálytermet róttad, és járőröztél a hangoskodók után.
Persze nem volt szabad használni a pálcát,
de azért még izgalmas kilátás volt mindez az én kilencéves énemnek.
Nagyon szerettem volna ügyeletes lenni.
És én kaptam a legtöbb pontot a teszten.
Majd meglepetésemre kiderült, hogy csak fiúk lehetnek ügyeletesek.
A tanárnő elfelejtette ezt előre tisztázni,
mert azt hitte, hogy ez egyértelmű.
(Nevetés)
A második legtöbb pontot egy fiú kapta a teszten,
és ő lett az ügyeletes.
Attól vált a dolog még érdekesebbé,
hogy ez a fiú egy kedves, finom lélek volt,
akit egyáltalán nem hozott lázba a pálcával történő őrjárat,
míg én tele voltam ambícióval emiatt.
De én lány voltam, ő meg fiú,
így ő lett az osztály ügyeletese.
Én pedig soha nem tudtam ezt elfelejteni.
Sokszor esem abba a hibába, hogy azt hiszem,
ami számomra egyértelmű, az másoknak is egyértelmű.
Vegyük például egy jó barátomat,
Louis-t.
Remek, modern nézeteket valló férfi,
aki egy beszélgetésünk során azt mondta:
"Nem tudom, mit értesz azon, hogy a nőknek más vagy nehezebb ez vagy az.
Talán régen, de most már nem."
És nem értettem, hogy nem látja Louis mindazt, ami annyira evidens.
Majd egy este, Lagosban, Louis és én találkoztunk néhány barátunkkal.
Azoknak mondom, akik nem ismerősök Lagosban,
hogy van a városnak egy csodás "kelléke",
az a néhány energikus fiatalember, akik az épületek környékén csellengenek,
arra várva, hogy "segítsenek" parkolni.
Lenyűgöző volt a férfi látványos igyekezete,
aki azon a bizonyos estén parkolóhelyet talált nekünk.
Így aztán úgy döntöttem, hogy hazafelé adok neki borravalót.
Kinyitottam hát a táskámat,
belenyúltam,
kivettem belőle a pénzem, amit a saját munkámmal kerestem,
és odaadtam a férfinak.
És ez a nagyon hálás és boldog ember
átvette tőlem a pénzt,
majd ránézett Louis-ra,
és azt mondta: "Köszönöm, uram!"
(Nevetés)
Louis csak nézett rám meglepetten, és azt kérdezte:
"Miért nekem köszöni? Nem én adtam neki a pénzt."
Majd láttam Louis arcán, hogy kezdi megérteni.
A férfi azt hitte, hogy a pénz, amit adtam neki,
eredetileg Louis-tól származott.
Mert Louis férfi.
A férfiak és a nők különböznek.
Különböznek a hormonjaink, különböznek a nemi szerveink,
különbözőek a biológiai képességeink.
A nők tudnak szülni, a férfiak nem.
Legalábbis még nem.
(Nevetés)
A férfiaknál a tesztoszteron dominál, és általában erősebbek a nőknél fizikailag.
Valamivel több nő van a világon, mint férfi;
a világ népességének kb. 52%-a nő.
De a legtöbb hatalmi és presztízzsel járó pozíciót férfiak töltik be.
A néhai kenyai Nobel-díjas
Wangari Maathai
egyszerű, de nagyszerű megfogalmazásában:
"Minél magasabbra jutsz, annál kevesebb lesz a nő."
Az elmúlt USA-beli elnökválasztáson sűrűn emlegették a Lilly Ledbetter-törvényt,
melynek alliteráló nevén túllépve kiderül, hogy miről is szól:
Van egy férfi és egy nő,
ugyanazt a munkát végzik, azonos végzettséggel,
de a férfi többet keres, mert ő férfi.
Így a szó szoros értelmében férfiak uralják a világot,
aminek ezer éve volt értelme,
mert akkor az emberek egy olyan világban éltek,
ahol a fizikális erő járult hozzá leginkább a túléléshez.
Az lehetett a vezér, aki erősebb volt,
és a férfiak általában erősebbek fizikailag.
Persze van számos kivétel.
(Nevetés)
De ma teljesen más világban élünk.
Ma már nem abból válhat leginkább vezető, aki fizikálisan erősebb a másiknál,
hanem abból, aki kreatívabb, intelligensebb
és innovatívabb.
De ezen tulajdonságokat nem a hormonok határozzák meg.
Egy férfi és egy nő azonos eséllyel lehet intelligens,
kreatív és innovatív.
Az emberiség fejlődik;
de úgy tűnik, hogy a nemekkel kapcsolatos elképzeléseink nem változtak.
Néhány héttel ezelőtt besétáltam az egyik legjobb nigériai hotel lobbijába.
Fontolgattam, hogy megnevezem a hotelt, de aztán meggondoltam magam.
Az ajtónálló megállított, és bosszantó kérdéseket tett fel,
mert automatikusan azt feltételezte,
hogy ha egy nő egyedül tér be egy hotelba, akkor az prostituált.
És ha már itt tartunk,
ezek a hotelek miért a látszólagos kínálattal foglalkoznak
a prostituáltakra irányuló kereslet helyett?
Lagosban nem mehetek be számos "jó hírű" bárba vagy klubba.
Egyszerűen nem jutsz be, ha nőként egyedül érkezel,
csak ha van férfi kísérőd.
Ha férfi kísérővel érkezem akármelyik nigériai étterembe,
a pincér köszönti a páromat, engem meg ignorál.
A pincérek...
(Nevetés)
Most több nő is azt gondolta: "Igen! Szerintem is!"
A pincérek egy olyan társadalom termékei,
amely arra tanította őket, hogy a férfiak fontosabbak a nőknél.
És tudom, hogy a pincérekben nincs semmi rosszindulat.
De egy dolog tudni valamit az eszünkkel, és egy másik dolog érzelmileg átélni.
Akárhányszor ignorálnak, láthatatlannak érzem magam,
és felzaklat.
Azt akarnám mondani, hogy én is ugyanolyan vagyok, mint ez a férfi,
és engem is ugyanúgy megillet egy köszöntés.
Ezek apró dolgok,
de sokszor a kis dolgok tudnak a legjobban fájni.
Nemrég írtam egy cikket arról,
hogy mit jelent fiatalnak és nőnek lenni Lagosban,
és a nyomdában azt mondták:
"Olyan indulatos lett."
Hát persze, hogy indulatos!
(Nevetés)
Dühös vagyok.
Ahogy a nemi szerepek ma működnek, az szörnyen igazságtalan.
Mindenkinek dühösnek kellene lennie.
A düh többször hozott már pozitív változást a történelem során.
A düh mellett azonban bizakodó is vagyok.
Mert mélyen hiszem,
hogy az ember képes megújulni és jobbá válni.
A nemek a világon mindenütt fontosak,
de én általában Nigériára,
és azon belül Afrikára szeretnék fókuszálni,
mert ez az, amit ismerek, és mert odahúz a szívem.
Azt szeretném ma kérni,
hogy kezdjünk el megálmodni és megtervezni egy más,
egy igazságosabb világot,
melyben a férfiak és a nők boldogabbak és igazabbak önmagukhoz.
De hogyan is kezdjünk hozzá?
Másképpen kell nevelnünk a lányainkat.
És másképpen kell nevelnünk a fiainkat is.
Nagy kárt okozunk a fiúknak azzal, ahogyan neveljük őket;
elnyomjuk a fiúk emberségességét.
Nagyon szűk értelemben definiáljuk a férfiasságot,
amely ezáltal egy szűk és kényelmetlen ketreccé válik,
ahova aztán a fiúkat bezárjuk.
Azt tanítjuk nekik, hogy ne féljenek,
hogy ne legyenek gyengék és esendőek.
Azt tanítjuk nekik, hogy rejtsék el valódi önmagukat,
és ahogy a nigériaiak mondják, legyenek "kemény legények!"
Ha egy középiskolás fiú és egy lány, mindketten tinédzserek,
ugyanannyi zsebpénzzel a zsebükben, elmennek randizni,
mindig a fiútól várják el, hogy fizessen,
és hogy bizonyítsa, mennyire férfi.
Aztán mégis csodálkozunk azon, hogy inkább a fiúk lopnak pénzt a szüleiktől.
Mi lenne, ha a fiúkat és a lányokat is úgy nevelnék,
hogy a férfiasságot ne kapcsolják a pénzhez?
Mi lenne, ha nem úgy állnánk hozzá, hogy "a fiúnak kell fizetni",
hanem úgy, hogy "akinek több van, az fizet."
Persze emiatt a történelmi előny miatt
ma leginkább a férfiaknak van több pénze,
de ha elkezdjük másképpen nevelni a gyerekeinket,
akkor ötven vagy száz év múlva
a fiúknak már nem kell kényszeresen bizonyítani a férfiasságukat.
De a legrosszabb dolog, amit ma a férfiakkal teszünk,
hogy azt éreztetjük velük, hogy keménynek kell lenniük,
és ezáltal rendkívül törékennyé válik az egójuk.
Minél inkább azt érzi a férfi, hogy "kemény legénynek" kell lennie,
annál gyengébb az egója.
Ennél azonban még nagyobb kárt okozunk a lányoknak,
mert arra neveljük őket, hogy táplálják a férfiak törékeny egóját.
Arra tanítjuk a lányokat, hogy húzzák össze magukat, húzódjanak vissza.
A lányok ezt hallják:
"Lehetnek ambícióid, de ne túl sok."
(Nevetés)
"Törekedj a sikerre, de ne légy túlságosan sikeres,
mert az fenyegetést jelent a férfiaknak."
Ha te vagy a családfenntartó egy férfival való kapcsolatban,
úgy kell tenned, mintha nem te lennél,
különösen a nyilvánosság előtt,
különben elnőiesíted a férfit.
De mi van, ha magát a feltevést kérdőjelezzük meg?
Miért jelentene fenyegetést egy nő sikere egy férfira nézve?
Mi van, ha úgy döntünk, hogy egyszerűen kivonjuk ezt a szót a forgalomból?
Nem hiszem, hogy van szó, amit jobban megvetek, mint az "elnőiesítés"-t.
Egy nigériai ismerősöm egyszer megkérdezte,
nem tartok-e attól, hogy megijednek tőlem a férfiak?
Egyáltalán nem tartok ettől.
Azért nem aggódom emiatt,
mert az a férfi, akit én megijesztek,
az pontosan az a fajta, aki egyáltalán nem érdekel.
(Nevetés)
(Taps)
Ettől függetlenül nagyon meglepett a kérdés.
Csak azért, mert nő vagyok, törekednem kell a házasságra.
Az élettel kapcsolatos döntéseim során
végig szem előtt kell tartanom, hogy a házasság a legfontosabb.
A házasság lehet jó dolog:
lehet az öröm, a szeretet és egymás kölcsönös támogatásának forrása.
De miért csak a lányokat tanítjuk
a házasságra való törekvésre?
Ismerek egy nőt, aki eladta a házát,
mert nem akarta megfélemlíteni a férfit, aki majd talán elveszi.
Ismerek egy hajadon nőt Nigériában, aki amikor konferenciákra megy,
jegygyűrűt visel,
mert ahogy ő fogalmaz,
azt akarja, hogy a konferencia résztvevői "mutassanak neki egy kis tisztelet".
Ismerek fiatal nőket, akiket nagy nyomás alatt tartanak
a házasságra vonatkozó családi, baráti és még a munkahelyi elvárások is,
és végül borzalmas döntésekre kényszerülnek.
Ha egy nő egy bizonyos korban még nem házas,
azt a társadalom szerint a saját súlyos, személyes kudarcának kell tekintenie.
Ha egy férfi egy bizonyos korban még nem házas,
arra azt mondjuk, hogy még nem tudja, kit válasszon.
(Nevetés)
Könnyű azt mondani:
"De hát a nők ennek bármikor ellentmondhatnak."
A valóság azonban ennél bonyolultabb és komplexebb.
Mindnyájan társadalmi lények vagyunk.
Minden érték belénk épül, amint szocializálódunk.
Még az általunk használt nyelv is ezt tükrözi,
amint a házasságról és a kapcsolatokról beszélünk.
A házasság kapcsán használt nyelv gyakran a tulajdonlás,
és nem a társas viszony nyelve.
A "tisztelet" szó alatt azt értjük,
amit a nő mutat a férfinak,
és amit a férfi gyakran nem mutat a nőnek.
Nigériában mind a nők és a férfiak azt mondják,
és ezt a kifejezést igen mulatságosnak tartom,
"A békesség kedvéért tettem."
Na most, ha egy férfi mondja ezt,
akkor általában valami olyanra utal, ami amúgy sem lenne helyes.
(Nevetés)
Barátok szokták mondani egymás között,
amikor panaszos hangon előadnak valamit,
ami bizonyítja, mennyire férfiasak, mennyire szeretik őket,
mennyire szükség van rájuk.
"A nejem azt mondta, ne menjek bulizni minden éjjel,
így a békesség kedvéért csak hétvégente járok."
(Nevetés)
Ha viszont egy nő mondja, hogy "a békesség kedvéért tettem",
akkor általában arról beszél, hogy lemondott egy munkahelyről,
egy álomról,
egy karrierről.
Azt tanítjuk a nőknek, hogy a párkapcsolatokban
a nőknek kompromisszumokat kell kötniük.
A lányokat arra neveljük, hogy egymást riválisnak nézzék.
De nem a munkaerőpiac, vagy más eredmények terén, ami szerintem jó lenne,
hanem a férfiak figyelme miatt.
Azt tanítjuk a lányoknak, hogy a szexualitásuk nem lehet olyan,
mint a fiúké.
Ha fiaink vannak, nem bánjuk, ha ismerjük a fiúk barátnőit.
De a lányok barátai? Isten ments!
(Nevetés)
De persze amint eljött az ideje,
elvárjuk, hogy a lányok a tökéletes férfit hozzák haza jövőbeli férjükként.
A lányokat ellenőrizzük, dicsérjük őket, ha még szüzek,
de a fiúkkal ugyanezt nem tesszük,
és ezen mindig csodálkoztam, hogyan is kellene ennek működni, mert...
(Nevetés)
(Taps)
Mármint a szüzesség elvesztése általában egy olyan folyamat, amiben...
Nemrégiben egy fiatal nőt csoportosan erőszakoltak meg egy nigériai egyetemen,
talán néhányan tudnak az esetről.
És számos fiatal nigériai reakciója, mind férfiaké és nőké,
valahogy úgy hangzott, hogy:
"Igen, az erőszak helytelen dolog.
De miért volt egy lány egy szobában négy fiúval?"
Ha el tudunk tekinteni egy ilyen kijelentés borzalmas embertelenségétől,
ezek a nigériaiak úgy nevelkedtek, hogy a nők eredendően bűnösek,
és úgy nevelkedtek, hogy a férfiakkal szemben igen kevés az elvárás,
ezért a férfiak állatias és kontroll nélküli mivolta
valahogy elfogadható.
A lányoknak megtanítjuk a szégyenérzetet.
"Tedd össze a lábad." "Takard el magad."
Azt éreztetjük velük, mintha a női mivoltuk
már eleve bűnössé tenné őket.
Így aztán a lányok olyan nőkké válnak,
akik nem ismerik saját vágyaikat.
Olyan nőkké válnak, akik csendben maradnak.
Olyan nőkké válnak, akik nem mondhatják ki, amit valójában gondolnak,
és olyan nőkké válnak,
és ez a legrosszabb, amit a lányokkal teszünk,
olyan nőkké válnak, akik a színlelést művészi szintre fejlesztették.
(Taps)
Ismerek egy nőt, aki utálja a házi munkát,
egyszerűen ki nem állhatja,
de úgy tesz, mintha szeretné,
mert arra tanították, hogy egy "jófajta feleségnek",
hogy egy nigériai kifejezést használjak,
"otthoniasnak" kell lenni.
Aztán férjhez ment,
és egy idő után a férj családja elkezdett panaszkodni, hogy megváltozott.
(Nevetés)
Valójában nem változott meg,
csak belefáradt a színlelésbe.
A genderkérdéssel az a baj,
hogy azt írja elő, milyennek kellene lennünk,
ahelyett, hogy elfogadná, milyenek vagyunk.
Képzeljék el, mennyivel boldogabbak lennénk,
mennyivel szabadabban lehetnénk valódi önmagunk,
ha nem lenne rajtunk a nemi szerepek súlya.
Vitathatatlan, hogy a fiúk és a lányok különböznek biológiailag,
de a társadalom felnagyítja ezeket a különbségeket,
így mindez végül egy önbeteljesítő folyamattá válik.
Vegyük például a főzést.
Ma általában az a valószínűbb, hogy a nők végzik a házimunkát,
főznek és takarítanak.
De miért is van ez?
Mert a nők valamiféle főzési génnel születnek?
(Nevetés)
Vagy azért mert úgy szocializálódnak, hogy saját szerepüknek érzik a főzést?
Azt akartam volna mondani, hogy a nők talán tényleg főzési génnel születnek,
de aztán eszembe jutott, hogy a világ híres szakácsainak nagy része,
akiket a menő "séf" címmel illetünk,
mind férfi.
Mindig is felnéztem a nagymamámra,
aki egy nagyszerű, csodás nő volt,
és azon tűnődöm, hogy mi lett volna,
ha ugyanazokkal a lehetőségekkel indulhatott volna, mint a férfiak.
Ma sokkal több lehetőség áll a nők rendelkezésére,
mint a nagymamám idejében,
mert megváltoztak a szabályok és a törvények,
ami mind nagyon fontos dolog.
De ami ennél még fontosabb, az a hozzáállásunk és a gondolkodásmódunk,
hogy mit gondolunk és mit értékelünk a nemekkel kapcsolatban.
Mi lenne, ha a gyermeknevelés során
a képességekre, és nem a nemekre koncentrálnánk?
Mi lenne, ha a gyereknevelés fókuszában az érdeklődési kör állna, és nem a nemek?
Ismerek egy kétgyerekes családot,
mind a lány és a fiú kitűnő tanulók,
csodálatos, kedves gyerekek.
Amikor a fiú éhes, a szülők odaszólnak a lánynak:
"Főzz ki egy kis Indomie tésztát a bátyádnak."
(Nevetés)
És bár a lány nem kifejezetten szeret Indomie tésztát főzni,
neki kell megcsinálni, mert ő a lány.
Mi lenne, ha a szülők,
már a kezdetektől fogva
mind a fiúnak, mind a lánynak megtanítanák a tésztafőzést?
A főzés egyébként rendkívül hasznos készség a fiúk számára.
Sosem gondoltam volna, hogy egy ilyen alapvető dolgot,
mint a táplálkozás képessége...
(Nevetés)
észszerű lenne másokra bízni.
(Taps)
Ismerek egy nőt, akinek ugyanaz a végzettsége, mint a férjének.
A munkából hazaérve többnyire a nő végzi a házimunkát,
ami szerintem sok házasságra igaz.
De ami velük kapcsán megdöbbentett,
az az volt, hogy ha a férj cserélte ki a baba pelusát,
akkor a nő ezt megköszönte neki.
Mi lenne, ha teljesen normálisnak és természetesnek tekintené azt,
hogy a férjének igenis gondját kell viselnie a gyerekének?
(Nevetés)
Próbálom elfelejteni azokat a nemekkel kapcsolatos leckéket,
melyek belém ivódtak gyerekkoromból.
De néha még mindig nagyon esendőnek érzem magam a nemi elvárásokkal szemben.
Amikor először tanítottam egy egyetemi kreatív író osztályt,
gondterhelt voltam.
Nem az anyag aggasztott, amit leadni készültem,
mert jól felkészültem,
és azt tanítottam, amit szeretek.
Az aggasztott, hogy mit vegyek fel.
Akartam, hogy komolyan vegyenek,
és tudtam, hogy mivel nő vagyok,
ezért egyből bizonyítanom kell, hogy méltó vagyok a dologra.
Aggódtam, hogy ha túl nőiesnek látszom,
akkor nem vesznek majd komolyan.
Nagyon szerettem volna feltenni egy kis szájfényt és felvenni egy lányos szoknyát,
de inkább nem tettem.
Ehelyett felvettem egy nagyon komoly,
férfias és igen ronda kosztümöt.
(Nevetés)
Mert az a szomorú igazság, hogy ha a kinézetről van szó,
akkor a férfiakat vesszük mintának és szabványnak.
Ha egy férfi készülődik egy üzleti tárgyalásra,
nem aggódik, hogy túl férfiasan fog-e kinézni
és emiatt vajon komolyan fogják-e őt venni?
Ha egy nő készülődik egy üzleti tárgyalásra,
aggódnia kell amiatt, hogy vajon nem lesz-e túl nőies,
és ha igen, az mit sugallna, és hogy vajon komolyan fogják-e majd venni?
Bárcsak ne azt a csúf kosztümöt viseltem volna.
Azóta egyébként száműztem a ruhatáramból.
Ha akkor meglett volna a mostani önbizalmam arra, hogy magamat adjam,
a tanítványaim sokkal többet kaphattak volna az órámon,
mert nyugodtabb lettem volna,
és sokkal inkább valódi önmagam.
Úgy döntöttem, hogy nem fogok többé mentegetőzni a nőiségem
és a nőiességem miatt.
(Taps)
Azt akarom, hogy tiszteljenek teljes női mivoltomban,
mert megérdemlem a tiszteletet.
A gender nem egy könnyű társalgási téma.
Akár férfi, akár nő hozza fel,
ez a téma néha szinte azonnali ellenállást von maga után.
Képzelem, hogy néhányan itt azt gondolják:
"A nők is csak álszentek."
Néhány férfi meg azt gondolhatja magában:
"Oké, ez mind nagyon érdekes,
de én nem ezt gondolom."
És ez is a probléma részét képezi.
Az, hogy sok férfi nem gondolkodik el a genderkérdésről,
vagy nem veszi azt észre,
része a genderproblémának.
Az, hogy sok férfi mondja azt, amit Louis barátom is,
hogy ma már minden rendben van.
És az, hogy sok férfi nem tesz azért, hogy ez változzon.
Ha férfi vagy, és bemész egy nővel egy étterembe,
és a pincér csak neked köszön,
eszedbe jut megkérdezni a pincért:
"Miért nem köszöntél neki?"
És mivel a gender...
(Nevetés)
Ez a rész majd maradjon bent a beszédem egy hosszabb verziójában.
És mivel a genderkérdés nagyon kellemetlen társalgási téma tud lenni,
nagyon egyszerűen le is lehet zárni az erről való diskurzust.
Néhányan felhozzák az evolúciós biológiát és az emberszabásúakat,
hogy a nőstény majom hogyan hajol meg a hím előtt,
és hasonló érveket.
De ugye mi nem majmok vagyunk.
(Nevetés)
(Taps)
A majmok emellett a fákon élnek, és földigilisztát esznek reggelire,
mi azonban nem.
Sokan azt mondják majd, hogy "De hát a szegény férfiaknak sem könnyű."
És ez igaz is.
De itt most nem...
(Nevetés)
De itt most nem erről van szó.
A nemek és az osztályok az elnyomás különböző formái.
Sokat megtudtam az elnyomó rendszerekről,
és arról, hogy miként ignorálja az egyik a másikat,
amikor feketékkel beszélgettem.
Egyszer egy fekete férfival beszélgettem a gendertémáról,
és azt mondta nekem:
"Miért kell úgy fogalmaznod, hogy »nőként az a tapasztalatom«?
Miért nem úgy,
hogy »emberként az a tapasztalatom«?"
Ő ugyanaz a férfi volt,
aki gyakran beszélt saját tapasztalatairól, mint fekete férfi.
A nem igenis számít.
A férfiak és nők másképp tapasztalják meg a világot.
A nemek színezik ki a világunkat olyanná, amilyennek látjuk.
De ezen tudunk változtatni.
Néhányan azt fogják mondani:
"Igen, de a nőké az igazi hatalom,
övék a lentről jövő hatalom."
Aki nem nigériai: a "lentről jövő hatalom"
olyasmit jelent, amikor egy nő
a szexualitását használva élvezi egy férfi kegyeit.
De a lentről jövő hatalom egyáltalán nem hatalom.
A lentről jövő hatalom azt jelenti, hogy egy nőnek
néha-néha lehetősége van arra,
hogy belekóstoljon valaki más hatalmába.
És akkor elgondolkozhatunk azon,
hogy mi történik, ha ennek a valakinek rossz a kedve,
vagy beteg,
vagy impotens.
(Nevetés)
Néhányak szerint a nők férfiakkal szembeni alárendelt szerepe a kultúránk része.
De a kultúra folyton változik.
Van két gyönyörű iker unokahúgom, tizenöt évesek és Lagosban élnek.
Ha száz évvel ezelőtt születtek volna,
elvitték és megölték volna mindkettőjüket.
Mert a kultúránk része volt az ikrek megölése.
De akkor mi a kultúra lényege?
Létezik a dekoratív kultúra,
a tánc, stb.,
de a kultúra valójában egy nép megőrzéséről és kontinuitásáról szól.
A családomban
én vagyok az a gyerek, akit a leginkább érdekel,
hogy kik vagyunk, mik a tradícióink,
és hogy mit tudni az ősi területekről.
A fivéreimet ez nem annyira érdeki, mint engem.
De én nem vehetek részt,
nem mehetek el az umunna gyűlésekre,
és nem szólhatok bele.
Mert nő vagyok.
Nem a kultúra formálja az embert,
az ember formálja a kultúrát.
És ha valóban igaz...
(Taps)
És ha valóban igaz,
hogy a teljes női emberiség nem része a kultúránknak,
akkor azzá kell tennünk.
Nagyon gyakran jut eszembe jó barátom, Okoloma Maduewesi.
Mindazokkal együtt, akik elhunytak a Sosoliso légikatasztrófájában,
nyugodjon továbbra is békében.
Mindazok, akik szerettük, örökké megtartjuk őt emlékezetünkben.
És igaza volt aznap, sok évvel ezelőtt, amikor feministának nevezett.
Tényleg feminista vagyok.
És amikor aznap kikerestem a szót a szótárban,
a következőt találtam:
"Feminista: olyan személy, aki hisz a nemek társadalmi,
politikai és gazdasági egyenlőségében."
A dédnagymamám a róla mesélt történetek alapján
feminista volt.
Megszökött a férfi házából, akihez nem akart hozzámenni,
és végül saját választottjához ment hozzá.
Nemet mondott, ellenállt és szót emelt,
akárhányszor úgy érezte, hogy megfosztják a jogaitól, birtokától vagy más egyébtől.
A dédnagyanyám nem ismerte azt a szót, hogy "feminista",
de ez nem azt jelenti, hogy nem volt az.
Többünknek kellene kiérdemelnünk ezt a szót.
A saját definícióm a feminista szóra a következő:
"A feminista olyan férfi vagy nő,
aki szerint...
(Nevetés)
(Taps)
A feminista olyan férfi vagy nő, aki szerint
"Igenis van probléma a mai nemi szerepekkel,
és ezt meg kell oldanunk.
Jobbnak kell lennünk."
A legjobb feminista, akit ismerek,
a bátyám, Kene,
aki egy kedves, jóképű, nagyszerű ember,
és rendkívül férfias.
Köszönöm.
(Taps)