Tуга је део људског искуства,
али вековима је постојало велико неслагање
око тога шта је то, и да ли треба нешто радити у вези са тим.
Најједноставније речено,
туга се често схвата
као природна реакција на тешке ситуације.
Тужни сте кад се пријатељ одсели, или кад кућни љубимац угине.
Кад пријатељ каже: "Тужан сам,"
често узвраћате питањем: "Шта се десило?"
Али ваша претпоставка да туга има неки спољашњи узрок
релативно је нова идеја.
Лекари у Старој Грчкој нису тако видели тугу.
Они су веровали да постоји тамна течност у телу.
Према њиховом хуморалном систему,
људско тело и душу контролишу 4 флуида, познатих као расположења,
и њихова равнотежа директно утиче на здравље и темперамент особе.
"Меланхолија" потиче од mеlaina kolе,
назива за црни жуч, расположење за које се мислило да изазива тугу.
Променом исхране и медицинским поступцима
можете вратити своја расположења у равнотежу.
Иако сада знамо много више о системима
који управљају људским телом,
ове старогрчке идеје о тузи
одјекују у садашњим схватањима,
не у тузи коју сви повремено осећамо,
већ у клиничкој депресији.
Лекари верују да су одређене врсте дугих,
необјашњивих емоционалних стања бар делимично повезане са хемијом мозга,
равнотежом разних хемикалија присутних у мозгу.
Као и у старогрчком систему,
промена равнотеже тих хемикалија може из корена променити
то како реагујемо чак и на екстремно тешке околности.
Постоји такође дуга традиција покушаја да се уочи
вредност туге,
и у тој дебати
наћи ћете јаке доказе да је туга
не само неизбежан, већ и неопходан део живота.
Ако никад нисте осетили меланхолију,
пропустили сте део онога што значи бити човек.
Многи мислиоци тврде да је меланхолија неопходна у стицању мудрости.
Роберт Бартон, рођен 1577,
провео је живот проучавајући узроке и искуства туге.
У свом ремек делу "Анатомија меланхолије"
Бартон је написао: "Онај ко увећава мудрост, увећава тугу."
Романтичарски песници из раног 19. века
веровали су да нам меланхолија омогућава
да боље разумемо друге дубоке емоције,
као што су лепота и радост.
Разумети тугу дрвећа које губи лишће у јесен
значи потпуније разумети животни ток који доноси цветове у пролеће.
Али мудрост и емоционална интелигенција
изледа да су врло високо у хијерархији потреба.
Да ли туга има вредност на основнијем, опипљивијем,
можда чак и еволутивном нивоу?
Научници мисле да је плакање и осећај повучености
оно што је помогло нашим прецима да осигурају друштвене везе
и помогло им да добију подршку која им је требала.
Туга, насупрот љутњи или насиљу, била је израз патње
која је одмах могла да приближи људе особи која пати,
и ово је помогло особи, као и заједници, да се развију.
Можда је туга помогла да се створи заједништво потребно за преживљавање,
али многи су се питали да ли је патња коју осећају други
иста као и патња коју сами доживљавамо.
Песникиња Емили Дикинсон је написала:
"Мерим сваки јад који сретнем изоштреним очима,
питам се је л' тежи к'о мој или лакши изглед има."
А у 20. веку,
медицински антрополози, попут Артура Клајнмана,
прикупили су доказе из онога како људи говоре о болу,
да би указали да емоције уопште нису универзалне
и да култура, нарочито начин на који користимо језик,
може да утиче на то како се осећамо.
Кад говоримо о сломљеном срцу,
осећај сломљености постаје део нашег доживљаја,
док у култури која говори о рањеном срцу
постоји другачији субјективни доживљај.
Неки савремени мислиоци нису заинтересовани
за сукоб субјективности и универзалности туге
и радије користе технологију да елиминишу патњу у свим облицима.
Дејвид Пирс указује да генетски инжењеринг
и други савремени поступци
не само да могу да промене начин доживљавања емоционалног и физичког бола,
већ и да светски екосистеми треба да буду редизајнирани
тако да животиње не пате у дивљини.
Он назива свој пројекат "рајски инжењеринг".
Али, има ли нешто тужно у свету без туге?
Наши пећински преци и омиљени песници
можда не би желели такав рај.
У ствари, једино око чега су се сви сложили у вези са тугом
је то да ју је, кроз раздобља, већина људи осећала,
и да је стотинама година,
један од најбољих начина да се избори са том тешком емоцијом
био тај да се она артикулише, да се изрази оно неизрециво.
Речима Емили Дикинсон:
"'Нада' је ствар с перјем, која се у душу спусти,
песму без речи пева и не стаје никад."