היי. באתי לכאן כדי לדבר איתכם על עומסים בכביש,
או בשמם המוכר, פקקי תנועה.
עומס בכבישים היא תופעה נפוצה.
היא מתקיימת פחות או יותר בכל הערים בכל רחבי העולם.
זה דיי מפתיע כשחושבים על זה.
אני מתכוון, תחשבו על כמה שונות ערים אחת מהשניה.
יש את הערים האירופאיות הטיפוסיות,
עם הגרעין האורבני הצפוף, מערכת תחבורה ציבורית מפותחת
ולרוב, ללא נפח תנועה אפשרי רב בכבישים.
מצד שני, יש את הערים האמריקאיות.
זה מתקדם בכוחות עצמו... אוקיי.
בכל אופן, הערים האמריקאיות:
כבישים רבים מפוזרים על פני שטח גדול,
כמעט ללא תחבורה ציבורית.
ויש את הערים בעולם המתפתח,
עם ערב רב של כלי רכב,
עם שימושי קרקע מגוונים, מפוזרים על שטח גדול
אבל לרוב עם מרכז אורבני צפוף ביותר.
מהנדסי תנועה ברחבי העולם ניסו
שיטות רבות ושונות: ערים צפופות או מפוזרות,
עם כבישים רבים או תחבורה ציבורית מפותחת
הרבה מסלולי אופניים או יותר מידע,
דברים רבים ושונים, אבל לא נראה שמשהו עובד.
לכל הגישות הללו יש מכנה משותף אחד.
הן ביסודן נסיונות להבין
מה אנשים צריכים לעשות במקום להימצא נוהגים במכונית בשעת העומס.
הגישות האלה הן למעשה נסיונות לתכנן
את מה שאנשים אחרים צריכים לעשות. לתכנן את חייהם עבורם.
לתכנן מערכת חברתית מורכבת
זה דבר שמאוד קשה לעשות, אני רוצה לספר לכם סיפור.
ב-1989, כאשר נפלה חומת ברלין,
מתכנן עירוני בלונדון קיבל שיחת טלפון
מקולגה במוסקבה שאמר לו,
"היי, זה וולדימיר. אני מעוניין לדעת,
מי אחראי על אספקת הלחם בלונדון?"
המתכנן העירוני מלונודון ענה לו:
"למה אתה מתכוון, ב-מי אחראי על אספקת הלחם --
אני מתכוון, אין אחראי אחד."
"אה, אבל בטוח שיש מישהו שאחראי.
אני מתכוון, זו מערכת מאוד מסובכת. מישהו חייב לשלוט על כל זה."
"לא. לא. אף אחד לא אחראי.
בעקרון -- אף פעם לא חשבתי על זה.
המערכת מארגנת את עצמה."
היא מארגנת את עצמה.
זו דוגמה למערכת חברתית מורכבת
שהיא בעלת היכולת של ארגון עצמי,
זו תובנה עמוקה מאוד.
כאשר אתה מנסה לפתור בעיות חברתיות מסובכות מאוד,
הדבר הנכון לעשות ברוב הפעמים
הוא ליצור תמריצים.
אתה לא מתכנן את הפרטים,
ואנשים כבר יבינו מה צריך לעשות,
איך להתאים את עצמם למסגרת החדשה.
בואו נראה איך אנו יכולים להשתמש בתובנה הזאת
על מנת להילחם בעומס בכבישים.
זאת מפה של שטוקהולם, שממנה אני בא.
שטוקהולם היא עיר בגודל בינוני, עם בערך שני מליון תושבים,
אבל בשטוקהולם יש המון מים, והמון מים פירושם
המון גשרים -- גשרים צרים, גשרים ישנים -
מה שגורם להרבה עומס בכבישים.
הנקודות האדומות מצביעות על החלקים העמוסים ביותר,
שהם הגשרים שמובילים אל מרכז העיר.
ואז מישהו העלה את הרעיון
שחוץ מתחבורה ציבורית טובה,
וחוץ מהשקעה של כסף בכבישים,
בואו ננסה לחייב נהגים לשלם יורו או שניים באזורי צוואר הבקבוק הללו.
יורו או שניים, זה לא מחיר גבוה,
ביחס למחירי חניה ועלויות שוטפות של הרכב, וכו'.
כך שככל הנראה תצפו שנהגי המכוניות
לא יגיבו למחיר הפעוט הזה.
אתם טועים.
יורו או שניים היה מספיק על מנת לגרום ל20% מהמכוניות
להיעלם משעות העומס.
20 אחוז, ובכן, זה מספר גדול מאוד, אתם חושבים בטח,
אבל עדיין נשארתם עם 80 אחוז מהבעיה, נכון?
כיוון שעדיין נשארתם עם 80 אחוז מנפח התנועה.
זאת גם כן טעות, כיוון שהתנועה נוטה
להיות תופעה לא לינארית, שפירושה
שכאשר אתה מגיע לנפח תנועה הגבוה מערך מסויים
העומס מתחיל לגדול מאוד מאוד מהר.
אבל למרבה המזל, זה עובד גם בכוון ההפוך.
אם תצליחו להוריד את כמות התנועה, אז העומס
ירד הרבה יותר ממה שאתם חושבים.
היטלי עומס בכביש הוכנסו לשימוש בשטוקהולם
ב-3 בינואר 2006, והתמונה הראשונה כאן
היא של שטוקולם, רחוב טיפוסי, ב-2 בינואר.
היום הראשון שבו החלו היטלי העומס נראה כך.
כך זה נראה כאשר מורידים
20 אחוז מהמכוניות ברחוב.
אנו מצליחים להפחית את העומס בצורה ניכרת.
אבל כמו שכבר אמרתי, הנהגים לומדים להתאים את עצמם, נכון?
אחרי כמה זמן כולם יחזרו בחזרה כיוון
שהם התרגלו להיטלים הללו.
טעות נוספת. עברו כבר שש וחצי שנים
מאז שהוכנסו לשימוש היטלי העומס בשטוקהולם,
ועדיין אני רואים את רמות התנועה הנמוכות כמו שראינו בהתחלה.
אבל יש לנו מרווח מעניין ברצף הזמן
ב2007.
ובכן, היטלי העומס,
הוכנסו בהתחלה כניסוי, כך שהם החלו
בינואר והופסקו בסוף יולי.
אחרי משאל שנערך, הם הופעלו מחדש
בשנת 2007, מה שיצר הזדמנות מדעית נפלאה.
אני מתכוון לכך שזה היה ניסוי נחמד מלכתחילה,
ויצא לנו לערוך אותו פעמיים.
באופן אישי, הייתי רוצה לעשות אותו פעם בשנה,
אבל לא ירשו לי לעשות זאת.
אבל זה היה כיף בכל מקרה.
אז ביצענו מעקב, ומה קרה?
זהו היום האחרון שבו חלו היטלי העומס, ה-31 ביולי,
ואתם יכולים לראות את אותו הרחוב רק שהפעם זה קיץ,
שהוא התקופה המוארת והמאוד נחמדה
בשטוקהולם במהלך השנה,
ביום הראשון ללא היטלי העומס
הרחוב נראה כך.
כל המכוניות חזרו, אתם חייבים להעריץ את
נהגי המכוניות. הם מסתגלים מאוד מהר.
ביום הראשון הם חזרו כולם.
והאפקט הזה נמשך. כך ש2007 נראית כך.
הערכים האלה של תנועת המכוניות הם מאוד מרגשים ומועילים
ואפילו קצת מפתיעים,
אני רוצה להגיד רק שהשקופית המפתיעה ביותר
שאני הולך להראות לכם היום היא לא השקופית הזאת. זאת השקופית המפתיעה ביותר.
השקופית מצביעה על תמיכה ציבורית בהיטלי העומס של שטוקהולם,
ואתם יכולים לראות שכאשר היטלי העומס הופעלו
בתחילת האביב של 2006, אנשים התנגדו אליהם באופן נחרץ.
70 אחוז מהאנשים התנגדו אליהם.
אבל מה שקרה כאשר היטלי העומס
התמשכו היה בניגוד למה שתצפו, שאנשים ישנאו אותם יותר ויותר.
לא. להיפך, הם השתנו, עד לנקודה
שבה יש 70 אחוז מהאנשים שתומכים בהמשך ההיטלים,
מה שמראה על זה -- אני מתכוון, אני רוצה לחזור על זה:
70 אחוז מהאוכלוסיה בשטוקהולם
רוצים להמשיך את התשלום עבור משהו שפעם היה בחינם.
אוקיי. איך זה יכול להיות? מה קרה?
ובכן, חשבו על זה כך. מי השתנה?
אני מתכוון, 20 אחוז מנהגי המכוניות שנעלמו,
ברור שהם לא שבעי רצון ברמה כלשהי.
ולאן הם הלכו? אם נוכל להבין את זה,
אז אולי נוכל להבין כיצד אנשים יכולים להיות כל כך מאושרים מהתהליך.
ובכן, עשינו סקר שהיה מורכב מהרבה מאוד ראיונות
עם הרבה שירותי הסעות, וניסינו להבין
מי השתנה, ולאן הם הלכו?
והתברר שהם בעצמם אינם יודעים. (צחוק)
מסיבה כלשהי, נהגי המכוניות הם --
הם בטוחים שהם נוהגים באותה דרך שבה הם נהגו בעבר.
ומדוע זה? זה קורה בגלל שהרגלי הנסיעה
הם הרבה פחות יציבים ממה שנהוג לחשוב.
בכל יום, אנשים מקבלים החלטות חדשות, ואנשים משתנים
והעולם משתנה מסביבם, ובכל יום
כל ההחלטות הללו משתנות במעט
כדי להתרחק מנהיגה בשעות העומס
בצורה שאנשים אפילו לא מבחינים בשינוי.
הם עצמם אפילו לא שמים לב לזה.
השאלה השניה שעולה מהסקר היא מי שינה את דעתם?
מי שינה את דעתם, ומדוע?
אז ביצענו עוד סקר עם ראיונות, שניסה להבין
מדוע אנשים שינו את דעתם, ואיזו קבוצה באוכלוסיה שינתה את דעתה?
אחרי ניתוח התשובות, התברר
שיותר מחצי מהנשאלים מאמינים שהם לא שינו את דעתם.
למעשה הם משוכנעים שהם
תמכו בהיטלי העומס מלכתחילה.
מה שאומר שאנחנו נמצאים עכשיו במצב
שבו הורדנו את נפח התנועה באיזור האגרה הזה
ב 20 אחוז, והפחתנו את העומס בצורה דרמתית,
ואנשים אפילו לא שמו לב לשינוי שחל בהם,
הם מאמינים באמת ובתמים שהם תמכו במהלך מלכתחילה.
זה הכח הטמון בדחיפה לפתרון מסויים כאשר מנסים לפתור
בעיות חברתיות מורכבות, וכאשר עושים זאת,
איננו צריכים להגיד לאנשים כיצד הם צריכים להסתגל לשינוי.
כל מה שצריך הוא לתת להם דחיפה קטנה לכיוון הנכון.
ואם אנחנו עושים את זה נכון,
אנשים אפילו יקבלו בברכה את השינוי,
ואם נעשה זאת בצורה נכונה, אנשים אפילו יאהבו אותו.
תודה רבה. (מחיאות כפיים)