Melyik meghozandó döntésük
határozza meg jövőbeni lelki egészségüket, boldogságukat és jólétüket jobban,
mint bármely más döntésük?
Ez a döntés: kit válasszanak társukul, kivel házasodjanak össze.
Másként fogalmazva: kit válasszanak,
hogy hosszú távú, odaadó, monogám kapcsolatra lépjenek vele.
Ha rossz döntést hoznak, és nem a megfelelő személyt veszik el,
az nagyobb boldogtalanságot és gyötrelmet okoz,
mint életük bármely más döntése.
Az olyan rossz lesz,
hogy akár bérletet válthatnak az elmegyógyintézetembe.
(Nevetés)
A kutatási adatok azt mutatják,
hogy az egész világon a népesség 99%-a
egyetlen, hű, monogám, hosszú távú kapcsolatra vágyik.
Mindenki ezt szeretné,
ezért rendkívül fontos tudnunk, hogyan hozzunk helyes döntést.
A döntésnek számos tényezője van, amelyeket megvitathatunk,
beszélhetünk róluk.
Például: honnan tudjuk, hogy az igazival találkoztunk?
De mivel ez nagy és bonyolult tárgykör,
a ma itt rendelkezésemre álló idő alatt
csupán egy tényezőre összpontosítok.
E tényező pedig a hogyan csábítsunk.
Avagy brit szóhasználattal: hogyan csípjünk föl valakit?
(Nevetés)
Elmeorvosként akkor kezdett érdekelni a tárgy,
amikor épp megvilágosodtam az intézetben.
Elmegyógyintézetem rendelőjében
egy fiatal hölggyel foglalkoztam, aki elég nyomott állapotban volt,
és a rendelés közepe táján hirtelen kijelentette:
"Dr. Persaud, nem antidepresszánsra, hanem pasira van szükségem."
E pillanatban értettem meg, hogy a kapcsolatok sikere
nagy jelentőségű a boldogság növelése szempontjából.
Ha tudnánk segíteni az embereknek kapcsolataik javításában, s abban,
hogyan alakítsák kapcsolataikat,
az jelentősen javítaná mentális egészségüket.
Ezért kezdett érdekelni a csábítás tudománya.
Igen fontos, hogy értsék:
a csábítás tudománya iránti érdeklődésem
tisztán orvosi, tudományos jellegű;
személyemben nem érint a tárgy.
Mielőtt idejöttem előadást tartani,
feleségem a lelkemre kötötte: "Tegyél meg mindent,
hogy a közönség ne gondolja, hogy elméleti kockafejű vagy,
aki a csábítás tudományáról azért kezd beszélni,
mert kissé rejtélyesnek találta a kapcsolatok világát."
Amikor a kiadók először fölhívtak,
hogy fölkérjenek a csábításról szóló első könyvem megírására,
izgalmamban fölhívtam a feleségem.
"Édesem, a kiadók épp most hívtak,
és megbíztak, hogy a következő kiadandó könyvemet
arról írjam, hogyan kell csábítani?
Határozott csend volt a vonalban, majd a feleségem megkérdezte:
"Jó, de miért éppen téged?"
(Nevetés)
Szerintem ez nem volt szép tőle.
A másik ok, amiért úgy hiszem, a csábítás igen fontos,
mert közvetlenül összefügg az emberi boldogság lényegével.
A páciensek fölkeresnek az intézetben,
és fölsorolják, mit várnak az élettől és a világtól,
aminek most híján vannak.
Erősen zavarban vannak.
Lehet, hogy randit szeretnének, talán Ferrarit a garázsukba,
vagy egymillió fontot a bankszámlájukra.
Mindig elmondják, mit szeretnének, és mit nem kapnak meg.
Viszont nem beszélnek arról,
hogy nekik mit kellene adniuk, hogy megkapják, amit szeretnének.
Lássák be, az élet lényege a tranzakció.
Megkaphatják a világtól és az élettől, amit szeretnének,
de képesnek kell lenniük valamit adni érte,
amit a világ igényel; és először adni kell.
Elárulok egy kis titkot,
amelyet a bolygó igen hatékony emberei
ösztönösen már mind tudnak:
az élet nem más, mint csábítás.
El kell csábítanunk a világot és benne az embereket,
s arra kell csábítanunk az életet, hogy megadja, amit szeretnénk.
Hogy csábításunk sikeres legyen,
jó ajánlatot kell tennünk a világnak.
Általános értelemben
állandóan csábítanunk kell barátainkat s szerelmeinket is,
de munkatársainkat is – őket szigorúan a szó nem erotikus értelmében;
csábítanunk kell őket, hogy megadják nekünk, amit szeretnénk.
Tudom, hogy önök közül sokukon kezd úrrá lenni a csalódottság,
mert abban reménykedtek, hogy egypár hasznos tanácsot kapnak
a csábítás mikéntjéről
a "csábítás" szó szűken vett erotikus értelmében.
A jó hírem:
igen, az adandó tanácsaim részben hasznosak lesznek,
ha idejőve a csábítás szűkebb,
erotikus értelme járt a fejükben.
A rossz hír: ha előadásomra
csakis azért ültek be, hogy hasznos tanácsot kapjanak:
hogyan csábítsunk szűk, erotikus értelemben,
akkor ez sokat elárul önökről.
(Nevetés)
Mielőtt rátérnék a tanácsokra, még azt is elmondom,
mit szeretek bennük, és hogy mennyire demokratikusak.
Mondják, hogy akárki lehet csábos,
nem függ attól, ki mennyire dögösen néz ki vagy menő.
A legtöbb embernek elég kicsi az önbizalma,
ha csábításra kerül sor.
Valami olyasmit gondolnak: "nem lehetek igazán csábos".
A csábítás szociálpszichológiájában az a meghökkentő,
azt állítja, hogy akárki lehet csábos,
s valóban, néhány tanács annyira hatékony,
hogy még a legdögösebb ismerősünket
vagy közösségünk legmenőbb tagját is leelőzhetjük,
és náluk csábosabbak lehetünk.
Az első tanács egy tényleg érdekes szociálpszichológiai kísérletből adódik.
A kísérletben a szociálpszichológus –
egyetemi tanszéken dolgozó tudós –
néhány diákot von be beavatottként a kísérletbe.
Randizni küldi az egyetemistákat,
és mindegyikük elhív valakit randira.
A meghívott személy azt hiszi, hogy találkára megy, ám valójában
szociálpszichológiai kísérletre.
A szociálpszichológus arra kéri
a kísérletbe beavatott diákot,
hogy a találka során
mindennel értsen egyet, amit a másik mond.
A kísérlet végén föltárják,
hogy szociálpszichológiai kísérlet folyik,
és följegyzik az értékeléseket:
partnere mennyire találta vonzónak a diákot
a viselkedése alapján.
Az első kísérletben a beavatott diák
mindennel egyetért, amit partnere a randi alatt mond,
a vonzerőt a végén rögzítik,
és a személyek mérsékelten vonzók.
A másik kísérletben
a beavatott diákot most is randira küldik,
de arra kérik, hogy mindennel ellenkezzen, amit partnere mond.
Valahogy így zajlik: "Nagyon szeretem ezt az éttermet.
Annyira kedves hely, mit gondolsz?" "Nekem nem tetszik."
(Nevetés)
"A hal egész jó volt, nem gondolod?"
"Nem, nekem nem ízlett.'
Nem meglepő, ha valaki az egész randi alatt így viselkedik,
mindenben ellentmond a másiknak,
egyáltalán nem találják vonzónak.
Ez nyilvánvaló.
A harmadik kísérlet a valójában érdekes.
Ebben azzal küldik randira a beavatott diákot,
hogy a randi első részében folyton ellenkezzen azzal,
amit csak partnere mond,
aztán váltson, és a második részben már értsen egyet.
Eléggé megdöbbentő, hogy a három kísérlet közül
a legvonzóbbnak az utóbbiban találták.
Ugyan miért?
Elég bonyolult pszichológiai elméletek léteznek arra,
ami történik, ezért a lényegét mondom,
amiről úgy gondolom, hogy mélyenszántó és fontos elmélet.
A randin résztvevő másik személy
nem tudta, hogy machiavellista összeesküvéssel manipulálják,
amelyben a diák lesi az órát,
hogy mikor kell váltania.
A partnereknek a randi első felében
ellentmondásos képük alakult ki a diákokról,
aztán fölengedtek irántuk.
Úgy gondolják, hogy azért, mert hatottak a diákokra.
Úgy gondolják, hogy felpezsdítették a diákokat.
A hatásgyakorlás
nagyon vonzó, csábító.
Sok kritika éri a kísérletet.
Mind fölvetik:
"Megértem, hogy ez csábító, de ez csak játék.
Miért nem adhatjuk saját énünket?"
Ha akarják, adhatják saját énjüket,
de valamit tartsanak szem előtt:
a világon sok
az életművész,
és ők igen keményen játszanak.
Ennek eredményeképpen iszonyúan sikeresek.
Nagyon jók az állásinterjúkon,
politikusokként nagyon jók a kampányban.
Ha nem akarják az élet játékát játszani, semmi baj,
de legyenek tudatában, hogy bajba kerülhetnek,
ha a többiek az élet játékát játsszák.
A másik fontos gondolat,
hogy a kapcsolatokat három szakaszra oszthatjuk:
figyelem, érdeklődés, gondozás.
Betérünk egy kocsmába, meglátunk egy igen szemrevaló illetőt: "Hűha!"
Fölkeltette figyelmünket.
Remélhetőleg, mi is az övét.
Aztán odamegyünk hozzá, szóba elegyedünk, ismerkedünk,
ezzel belépünk az érdeklődésszakaszba.
Majd pár nap vagy hét múlva lehet,
hogy áttérünk a gondozási szakaszba,
ami hosszú távú kötelezettség.
A gondolatot illetően az a lényeg,
hogy az egyes szakaszok más-más készségeket igényelnek.
Ez rendkívül fontos szociálpszichológiai modell
az üzleti kapcsolatok, a barátság
és természetesen a romantikus csábítás megértésében.
Még ha elutasítják is a figyelem–érdeklődés–gondozás felosztást,
azért ez nagyon hatékony modell.
Van, akiről ezt gondoljuk:
"Csodálatos ember, vajon miért nem házasodott meg?"
Lehet, hogy nagyon jók a gondozásban,
de nem annyira jók a figyelemben és az érdeklődésben.
Úgyhogy a modell tényleg hasznos
a csábítás bajainak föltárásában.
A másik tényező, amelyről szólok,
dacára hosszú távú, hű kapcsolatuknak, ez pedig a gondozás.
Ha kapcsolatuk sikeresnek bizonyul, és 40-50 éve tart,
azt hiszem, hogy ciklikusan visszatértek a figyelem–érdeklődés–gondozás szakaszba.
A hosszú távú kapcsolatban
e ciklus állandóan ismétlődik:
partnerük figyelmének ismételt megszerzése,
érdeklődésének ismételt megszerzése.
Az állandó körforgás azt jelenti, hogy az élet, sőt, a hosszú, hű kapcsolat
is hosszú távú csábítás.
Az élet csábítás,
még a hosszú házasságok is csábítások.
A figyelem–érdeklődés–gondozás modell
nagyban elősegíti ennek megértését.
A figyelem–érdeklődés–gondozás legnagyobb szakértője
talán Casanova volt.
Főként azért, mert mestere volt a figyelem–érdeklődés szakasznak,
bár gyenge volt a gondozás szakaszban.
Casanova valódi személy volt, aki a 18. századi Velencében élt,
kalandor nemesember volt,
és azt tartják, talán a történelem legnagyobb nőcsábásza.
Az utolsó tanácsot, amelyet megsúgok önöknek, ő adta
a csábítás titkának velejét illetően.
Sokan azt hiszik,
hogy Casanova csak úgy betért egy 18. századi velencei kocsmába,
meglátta a szebbik nem egyik tagját, és csak ripsz-ropsz fölcsípte.
De nem ez az igazság.
Betért a kocsmába, meglátott egy vonzó nőt,
de aztán több hónapig udvarolt neki,
ahogy az akkori udvarlási szokások megkívánták, s csak aztán ért révbe.
Van ennek egy lényeges tanulsága.
Ha este betérnek egy kocsmába, és csak úgy fölcsípnek valakit,
sajnálattal közlöm, hogy az nem csábítás.
A csábítás ez: találkozunk valakivel,
aki nem vagy csak mérsékelten érdeklődik irántunk,
és azt az érdeklődést szertelen vággyá változtatjuk át.
Az már csábítás.
A mai világgal, a weblapokkal, a Tinderrel és az alkalmazásokkal az a baj,
hogy jóformán elvetik a csábítás gondolatát,
így elveszítjük csábítási készségünket, s ez szerintem
baljós társadalmi következményekkel jár.
A történet szerint Casanova egy este betér a kocsmába,
meglát egy káprázatos, testileg kívánatos nőt, egyébként színésznőt,
tüstént belészeret és megkívánja.
Az egyébként szédítő testű színésznőnek
érdekes jellegzetessége van:
beszédhibás, raccsol.
Nem képes tisztán kiejteni az r hangot.
Sokaknak ismerős lehet Jonathan Ross,
a Wossy becenevű brit tévés személyiség,
akinek nagyon hasonló a beszédhibája.
Ross sem ejti tisztán az r hangot.
A színésznőnek ilyen beszédhibája van.
Anélkül hogy beszédbe elegyedne vele,
Casanova sarkon fordul,
hazamegy, és rejtélyes dolgot művel.
A következő három napon éjt nappallá téve színdarabot ír.
A darab sajátossága, hogy szövegében
egyetlen r hang sincsen.
Három nap múlva visszatér a kocsmába,
a színésznőnek megmutatja a darabot;
és a csábítás sikerrel jár.
Pszichológiai találós kérdésem:
mit tehetett volna még Casanova?
Mondhatta volna:
"Kénytelen vagyok észrevenni csekély beszédhibáját.
Mondja meg, mit tegyek,
fizetem a beszédművészeti óráit, fizetem a beszédtanárát."
Nem kétséges, hogy a beszédtanár
sokkal hasznosabb a szerencsétlen színésznőnek,
mint az r hangok nélküli darab.
Ám épp a darab jelenti a csábító lépést.
A darab a szexi. Miért?
Olvassunk a sorok között!
Mint mondunk valójában azzal, ha beszédtanárt javasolunk?
Ezzel azt mondjuk:
valami nincs rendben magával, ki kell javítani.
Majd ha kijavították, akkor kezdek viszonyt magával.
Ez nem valami csábos mondanivaló.
De az a helyzet,
hogy sokszor ilyeneket mondunk az embereknek.
Mit sugall az r hang nélküli darab?
Ezt: "Semmin ne változtass! Úgy vagy tökéletes, ahogy vagy.
A dolgom, hogy hozzásegítselek: a világ vegye észre a tökéletességed, amit látok.
Ez már csábos mondanivaló!
A darabbal kapcsolatos másik dolog:
a darab kimondottan egyedi,
a színésznő tudja, hogy Casanovát kimondottan ő érdekli.
Sok fiatalember esik be randira menet
utolsó pillanatban egy benzinkúthoz,
mert elfelejtettek virágot venni.
Aztán óriási gesztussal adják át a randin a benzinkútnál vett virágot.
Megrökönyödnek, hogy a benzinkútnál vett virágtól
partnerük nincs elragadtatva.
Benzinkútnál nem kapni olyan darabot,
amelyben nincsen r nélküli szó.
A színésznő tudja, hogy Casanova csakis iránta érdeklődik, más iránt nem.
Ez benne az egyedi.
Most jön a poén és a csábítás pszichológiája szempontjából
a leglényegesebb tanulság.
Amit Casanova ragyogóan oldott meg,
és erre a mottóra kell emlékezniük:
beteljesítette a kielégítetlen igényt.
A színésznőnek kielégítetlen szüksége van r hangok nélküli darabra,
s Casanova megállapítja, hogy arra van szüksége,
s a hiányt tökéletesebben pótolja, mint előtte bármikor bárki más.
Ha kielégítetlen szükségletet találnak,
és úgy elégítik ki, mint önök előtt soha senki más,
a csábításban biztos lesz a sikerük.
A feladat a kétlépéses támadás.
Rá kell jönni a kielégítetlen szükségletre,
majd tökéletesebben kell kielégíteniük, mint előtte bármikor bárki más.
Már érzem, hogy rengeteg kérdésük van.
Hogy találjuk ki? Hogy elégítsük ki?
Elnézést, de lejárt az időm,
ezért nem leszek képes kérdéseikre válaszolni.
De... lehetséges, hogy ha többre vágyva hagyom itt önöket,
az is egyfajta csábítás?
Köszönöm szépen.
(Taps) (Ujjongás)