מהי ההחלטה האחת שתקבלו במשך חייכם
שתקבע את בריאותכם הנפשית, אושרכם ורווחתכם בעתיד
יותר מכל החלטה אחרת שתקבלו?
ההחלטה היא למי תבחרו להינשא.
או בניסוח אחר, עם מי תבחרו
להיכנס למערכת יחסים ממושכת, מחייבת ומונוגמית.
אם תקבלו החלטה שגויה, ותמצאו עצמכם עם האדם הלא-נכון,
זה יגרום לכם יותר אומללות ומצוקה
מכל החלטה אחרת בחיים.
למעשה, זה יהיה כה רע,
שאתם כבר יכולים לקבל מנוי שנתי למרפאה הפסיכיאטרית שלי.
(צחוק)
נתוני הסקר מראים
שברחבי העולם, 99% מהאוכלוסיה
מעוניינים במערכת יחסים מונוגמית ארוכת טווח אחת ויחידה של מחוייבות.
זה משהו שכולם רוצים,
כך שחשוב מאד לדעת איך לקבל את ההחלטה הנכונה.
אפשר לדון בהיבטים רבים של ההחלטה הזאת,
למשל, אפשר לדון בשאלה
איך יודעים שפגשת את האדם הנכון.
אבל היות שזהו נושא גדול ומורכב,
אתמקד בהיבט אחד בלבד בזמן הקצר שעומד לרשותי.
וההיבט הזה יהיה: איך לפתות.
או, בדיבור הבריטי המקובל יותר: איך "להתחיל".
(צחוק)
התחלתי להתעניין בנושא כפסיכיאטר,
כשהיה לי במרפאה רגע של התגלות.
עבדתי במרפאות החוץ של ביה"ח הפסיכיאטרי שלי,
וטיפלתי בגברת צעירה שהיתה מדוכאת למדי,
ולפתע, באמצע הטיפול היא הכריזה:
"ד"ר פרסוד, אני לא צריכה פרוזק. אני צריכה חבר."
באותו רגע הבנתי שהצלחה רבה יותר במערכת היחסים
תשפר מאד את אושרם של אנשים.
כלומר, אילו יכולנו לעזור לאנשים לשפר את מערכות היחסים שלהם
ולשפר את הדרך בה הם מנהלים מערכות יחסים,
זה ישפיע מאד על בריאות הנפש שלהם.
וכך התחלתי להתעניין במדע הפיתוי.
חשוב מאד שתבינו
שהעניין שלי במדע הפיתוי
הוא אך ורק אקדמי; קליני; מדעי.
אין לי עניין אישי בנושא.
למען האמת, לפני שבאתי הערב להרצות לכם,
אשתי אמרה, "חשוב מאד שתוודא
"שלא יחשבו שאתה איזה חנון אקדמי
"שהתחיל לקרוא על מדע הפיתוי
"בגלל שכל עניין מערכת היחסים מבלבל אותו."
בפעם הראשונה שהמו"ל צלצל אלי
לבקש ממני לכתוב את ספרי הראשון בנושא הפיתוי,
צלצלתי לאשתי בהתרגשות רבה.
אמרתי, "יקירתי, קיבלתי טלפון מההוצאה לאור,
"והם הזמינו אצלי
"את הספר הבא שהם רוצים לפרסם, בנושא איך לפתות."
השתררה שתיקה מעיקה, ואז אשתי אמרה,
"כן, אבל למה ממך?"
(צחוק)
והרגשתי שזה קצת אכזרי.
הסיבה השניה לכך שאני חושב שהפיתוי חשוב מאד
היא שזה קשור ישירות לחלק עצום של האושר האנושי.
אנשים מגיעים למרפאה שלי,
ומספרים לי על כל מה שהם רוצים מהחיים ומהעולם
ואינם מקבלים, והם מתוסכלים מאד.
דברים כמו דייט, "פרארי" בחניית הבית,
או מיליון ליש"ט בחשבון הבנק,
הם תמיד אומרים לי מה הם רוצים ומה אינם משיגים.
אבל הם לא אומרים לי
מה עליהם לתת כדי לקבל את מה שהם רוצים.
ביסודם, החיים הם הרי עיסקאות.
אתם יכולים לקבל את מה שאתם רוצים מהעולם ומהחיים,
אבל עליכם להיות מסוגלים לתת משהו
שהעולם זקוק לו ושהנתינה תהיה לפני הקבלה.
אגלה לכם סוד קטן
שכל האנשים הכי משפיעים עלי-אדמות
כבר יודעים באופן אינטואיטיבי, והוא:
החיים הם פיתוי.
עלינו לפתות את העולם, את בני האדם שבו
וגם את החיים לתת לנו את מה שאנו רוצים.
וכדי לפתות בהצלחה,
עלינו להציע לעולם את העסקה הנכונה.
כי באופן כללי,
עלינו להיות כל העת פתיינים כלפי חברינו וגם אהובינו,
ובהחלט כלפי עמיתינו, אולי לא במובן הארוטי של המילה,
אבל עלינו לפתות אותם לתת לנו את מה שאנו רוצים.
אני כבר יודע שרבים מכם עומדים להתאכזב קצת,
אתם יושבים ומקווים שאתן לכם עצות לוהטות
איך לפתות... (צחוק)
במובן הארוטי והצר של המילה "פיתוי".
אז הבשורות הטובות הן,
שנכון, כמה מהעצות שאני עומד לתת לכם תהיינה מועילות
אם באתם הנה כשאתם ממוקדים
במימד הארוטי והצר של המילה "פיתוי".
הבשורות הרעות הן שאם ישבתם כאן
מקובעים לגמרי על עצות לוהטות
איך לפתות במובן הארוטי והצר של המילה, ובכן...
זה אומר עליכם הרבה.
(צחוק)
דבר נוסף שברצוני לומר לפני שאחשוף עצות אלה
הוא שאני אוהב בהן את עצם היותן דמוקרטיות.
הן אומרות שכולם יכולים להיות פתיינים יותר.
לא משנה כמה אתם נראים לוהטים או מגניבים.
לדעתי, לרוב האנשים יש הערכה עצמית נמוכה למדי כשמדובר בפיתוי.
הם כאילו חושבים, "אני לא יודע איך לפתות."
מה שבאמת מדהים בפסיכולוגיה החברתית של הפיתוי הוא שלפיה,
כל אחד יכול להיעשות פתייני יותר,
ואכן, חלק מהעצות כה רבות-עוצמה,
שהן תוכלנה להקפיץ אתכם מעבר לאדם הכי לוהט שאתם מכירים
או האדם הכי מגניב בחוג החברתי שלכם
ולהפוך אתכם לפתייניים יותר מהם.
העצה הראשונה מגיעה מניסוי מעניין מאד בפסיכולוגיה חברתית.
באותו ניסוי, הפסיכולוג החברתי,
אקדמאי שעבד בפקולטה באוניברסיטה,
גייס כמה סטודנטים כנציגיו בניסוי.
הוא שלח אותם לדייטים,
הם הזמינו אנשים לדייט איתם.
האדם שהוזמן לדייט חשב שזה סתם דייט,
אבל זה היה חלק מהניסוי בפסיכולוגיה חברתית.
הפסיכולוג החברתי הדריך את הסטודנט או הסטודנטית שייצגו אותו,
שלכל אורך הפגישה
יסכימו עם כל מה שהאדם השני אומר.
בסוף הפגישה נאמר להם שזה היה חלק מניסוי בפסיכולוגיה חברתית
והם מתבקשים לתת ציון
לרמת ההימשכות שלהם אל הסטודנטים
לפי התנהגותם במהלך הפגישה.
לפי התנאי הראשון בניסוי, הסטודנטים יוצאים לדייט
ופשוט מסכימים עם כל מה שהאדם השני אומר,
ובסוף הפגישה ניתן לסטודנט ציון,
והתברר שבתנאי הזה, אנשים נמצאו מושכים באופן בינוני.
בתנאי השני של הניסוי,
שולחים את הסטודנטים לפגישה
ומורים להם לחלוק על כל מה שהאדם השני אומר.
בערך ככה: "אני אוהב את המסעדה הזאת.
"היא נחמדה מאד. מה דעתך?" -"לדעתי לא."
(צחוק)
"הדג היה נחמד מאד. מה דעתך?"
-"אני לא אהבתי אותו."
אין פלא שאם כל הפגישה עוברת כך,
בחוסר-הסכמה לכל מה שהשני אומר,
יחשבו שאינך מושך כלל.
עד כאן, הכל ברור מאליו.
אך בתנאי השלישי בניסוי המצב נעשה מעניין באמת.
בתנאי השלישי, הסטודנטים
מקבלים הוראה שבמחצית הראשונה של הפגישה
יחלקו על כל מה שהאדם השני אומר,
ואז יתחילו להסכים איתו במחצית השניה של הפגישה.
ולמרבה הפליאה,
נמצא שבתנאי הזה, הם נחשבו הכי מושכים.
מדוע זה?
יש לגבי זה כמה תיאוריות פסיכולוגיות מסובכות,
אז אגיע לעיקר
ואומר לכם מהי לדעתי התאוריה הכי מדויקת וחשובה.
האדם השני בפגישה
לא מבין שמתנהלת איזו מזימה מחשבתית מקיאוולית,
שבה מחכים שהשעון יראה שעה מסוימת,
ואז משנים גישה.
החווייה שלו היא,
שבמחצית הראשונה של הפגישה הייתם נוקשים ומסוגרים,
ואז הפשרתם ונפתחתם אליו.
והוא חושב שזה בגלל ההשפעה שלו עליכם.
הוא חושב שהוא זה שגרם לכם להפשיר.
ובעניין הזה, של היכולת להיות מושפע,
יש משהו מפתה מאד.
יש המון התנגדויות לניסוי הזה.
אנשים תמיד אומרים,
"אני מבין שזה מפתה, אבל זה משחק.
"למה שלא אהיה אני עצמי?"
ובכן, אתם בהחלט יכולים להיות עצמכם אם תרצו,
אבל תזכרו משהו:
הרבה מאד אנשים משחקים את משחק החיים
ומשקיעים במשחק את מלוא מרצם,
ועקב כך, הם מצליחים מאד.
הם טובים מאד בראיונות עבודה,
וכפוליטיקאים, הם יודעים היטב איך להיבחר.
אז אם אינכם רוצים לשחק את משחק החיים,
אין בעיה,
אבל דעו לכם שאתם מזמינים לעצמכם צרות
אם אתם היחידים שלא משחקים בו.
הרעיון החשוב הנוסף כאן הוא,
שאנו יכולים לחלק מערכות יחסים לשלושה שלבים עיקריים:
תשומת-לב, התעניינות ותחזוקה.
אתם נכנסים לבר ורואים אדם מושך: "וואו!"
הוא משך את תשומת-ליבכם.
אתם מקווים שגם אתם משכתם את תשומת-ליבו.
אתם ניגשים אליו ופותחים בשיחה, מתוודעים אליו,
ואתם עוברים לשלב ההתעניינות.
ואחרי כמה ימים או שבועות,
ייתכן שתעברו לשלב התחזוקה,
שהוא מחוייבות לאורך ימים.
הנקודה המרכזית ברעיון הזה
הוא שכל שלב דורש כישורים שונים.
מדובר במודל פסיכולוגי-חברתי חשוב ביותר
מבחינת ההבנה וההתייחסות
למערכות יחסים בעסקים, בידידות וכמובן, בפיתוי הרומנטי.
גם אם אינכם מסכימים עם שלבי תשומת הלב, ההתעניינות והתחזוקה,
זהו עדיין מודל רב-עוצמה.
כולנו מכירים אנשים שעליהם אנו חושבים,
"איזה אדם נפלא. איך זה שהוא לבד?"
ובכן, אולי הוא מעולה בתחזוקה,
אבל לא מצטיין בתשומת-לב או בהתעניינות.
כך שהמודל הזה עוזר מאד לאבחן בעיות בתחום הפיתוי.
נקודה נוספת שברצוני לציין היא שגם אם הגעתם
לשלב התחזוקה של יחסי מחוייבות ממושכים,
אם מערכת היחסים שלכם תהיה מוצלחת ותימשך 40 או 50 שנה,
לדעתי יהיה עליכם לעבור שוב ושוב
בין שלבי תשומת הלב, ההתעניינות והתחזוקה.
תצטרכו להחליף ביניהם ללא הרף
במערכת יחסים ממושכת,
למשוך שוב את תשומת-ליבם של שותפיכם לחיים
ולגרום להם להתעניין בכם מחדש.
והמחזור המתמיד הזה משמעו
שהחיים ואף יחסי המחוייבות הממושכים
הם בגדר פיתוי מתמשך.
החיים הם פיתוי,
אפילו נישואין ממושכים הם פיתוי מתמיד.
ומודל תשומת הלב, ההתעניינות והתחזוקה
עוזר מאד להבין זאת.
אפשר שהדוגמה הקיצונית למומחיות בתשומת-לב, עניין ותחזוקה
היה קזנובה.
ולא רק משום שקזנובה הצטיין בתשומת-לב ובהתעניינות,
אלא כי היה גרוע מאד בתחום התחזוקה.
קזנובה היה אדם אמיתי שחי בוונציה של המאה ה-18,
הוא היה הרפתקן ואציל ומספרים עליו
שהוא היה אולי מפתה הנשים הכי גדול בהיסטוריה.
וממנו באה העצה האחרונה שברצוני לתת לכם
שנוגעת לסוד שבלב הפיתוי.
רבים חושבים שקזנובה היה נכנס לבר, בוונציה של המאה ה-18,
רואה אדם מושך מהמין השני ופשוט מתחיל איתו.
אבל זה לא היה כך.
הוא היה נכנס לבר ורואה אישה מושכת,
ואז היה מקדיש חודשים רבים לחיזור אחריה,
לפי הנוהג בימים ההם, לפני הכיבוש הסופי.
ואגב, יש בכך לקח חשוב לכולנו.
אם תיכנסו הערב לאיזה בר וסתם תתחילו עם מישהו,
חוששני שזה איננו פיתוי אמיתי.
פיתוי אמיתי הוא, כשפוגשים מישהו
שלא מתעניין בכם, או מתעניין בכם רק מעט,
והופכים את אדישותו לתשוקה לוהטת.
זהו פיתוי.
והבעיה בעולם המודרני, עם האינטרנט, "טינדר" וכל האפליקציות
הוא שזה מבטל את כל רעיון הפיתוי,
ואנו מאבדים את מיומנות הפיתוי, עם השלכות חברתיות מאיימות, לדעתי.
לפי הסיפור, קזנובה נכנס ערב אחד לבר,
רואה אישה יפהפיה, שחקנית, מאד מושכת מבחינה גופנית,
מתאהב בה מיד, רוצה בה.
לשחקנית, פרט לכך שהיא מהממת מבחינה גופנית,
יש מאפיין מעניין.
יש לה פגם דיבור. שֹיפתות.
היא לא מסוגלת להגות היטב מלים עם האות "ר".
רבים מכם מכירים מנחה טלוויזיה ידוע, כאן בבריטניה,
בשם ג'ונתן רוס, המכונה "ווסי",
שלוקה באותו פגם דיבור.
הוא לא מסוגל להגות מלים עם האות "ר".
לה היה פגם דיבור כזה.
מבלי ליצור כל מגע עם השחקנית,
קזנובה סב על עקביו,
הולך הביתה ועושה משהו חידתי:
הוא מקדיש את שלושת הימים הבאים לכתיבת מחזה.
ולמחזה הזה יש מאפיין מיוחד מאד.
אין בו ולא מילה אחת עם האות "ר".
כעבור שלושה ימים ושלושה לילות הוא חוזר לבר,
מגיש את המחזה לשחקנית,
ומצליח בפיתוי שלו.
אבל הנה בוחן-פתע עבורכם:
הרי קזנובה יכול היה לומר לה,
"שמתי לב לכך שיש לך פגם קל בדיבור.
"יודעת מה?
"אשלם על שיעורי הגייה בשבילך, אשלם על טיפולי קלינאות תקשורת."
אין חולק על כך שטיפול כזה
היה מעשי יותר ועוזר יותר לשחקנית המסכנה
מאשר מחזה שאין בו מלים עם האות "ר".
אבל המחזה הוא-הוא צעד הפיתוי.
המחזה הוא החלק הסקסי. ומדוע?
הבה נקרא בין השורות.
כשמציעים למישהו טיפול בדיבור בעצם אומרים,
"משהו לא בסדר אצלך והוא טעון תיקון.
"אחרי שהוא יתוקן, אנהל איתך מערכת-יחסים."
זה איננו מסר סקסי במיוחד.
אבל, יודעים מה?
זה בערך מה שאנו אומרים הרבה פעמים להרבה אנשים.
מה משמעות המחזה שאין בו מלים עם "ר"?
המסר שלו הוא:
"אל תשני דבר! את מושלמת כמו שאת.
"ומתפקידי לעזור לעולם להכיר בשלמות שאני רואה בך."
זהו מסר סקסי!
המחזה עושה דבר נוסף:
הוא ספציפי ביותר,
השחקנית יודעת שקזנובה מתעניין בה במיוחד.
הרבה צעירים שיוצאים לדייטים קופצים לתחנת הדלק
וקונים ברגע האחרון זר פרחים זול,
והם מעניקים את הזר מתחנת הדלק במחווה מפוארת,
ומבולבלים כשבחור או הבחורה לא כל-כך מתלהבים
לנוכח הזר מתחנת הדלק המוענק להם.
הרי אי-אפשר להיכנס לתחנת-דלק ולמצוא שם מחזה מן המוכן
שאין בו מלים עם האות "ר".
השחקנית יודעת שקזנובה מתעניין בה, ורק בה:
זה מיועד רק לה.
והנה הנקודה האחרונה והמסר הכי עמוק וחשוב
בפסיכולוגיית הפיתוי.
מה שקזנובה עשה באופן מבריק,
וכאן הביטוי שעליכם לזכור,
הוא ענה על צורך שלא מומש.
לשחקנית היה צורך לא-ממומש למחזות ללא האות "ר",
וקזנובה איבחן את הצורך הזה,
וענה עליו באופן מלא יותר מכפי שנעשה אי-פעם לפניו.
אם תמצאו מישהו עם צורך בלתי-ממומש
ותענו עליו כפי שלא ענו עליו קודם לכן,
תצליחו לפתות אותו.
אז משימתכם היא התקפה בשני ראשים:
עליכם לזהות את הצורך הבלתי-ממומש,
ואז לענות עליו כפי שלא נעשה לפני כן.
אני מרגיש מיד שיש לכם המון שאלות.
"איך נזהה את הצורך הבלתי-ממומש?" "איך נענה עליו?"
ואני מתנצל, אבל זמני תם,
ולכן לא אוכל... (צחוק)
...להשיב על שאלותיכם.
אבל האם ייתכן שלהשאיר אתכם עם טעם של עוד
הוא סוג של פיתוי?
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים ותרועות)