לפני שנתיים, הוזמנתי כאמנית
להשתתף בתערוכה שמנציחה
100 שנות אמנות איסלאמית באירופה.
לאוצר היה רק תנאי אחד:
הייתי צריכה להשתמש בכתב ערבי בעבודתי.
כאמנית, כאישה, כערבייה,
או כאדם שחי בעולם בשנת 2010,
היה לי רק דבר אחד להגיד:
רציתי להגיד לא.
ובערבית, כדי להגיד "לא", אומרים "לא,
אלף פעמים לא."
אז החלטתי לחפש אחר אלף לאו-ים שונים.
על כל מה שנוצר אי פעם
תחת חסות ערבית או מוסלמית ב-1400 השנים האחרונות,
מספרד עד גבולה של סין.
אספתי את ממצאי בספר,
בסדר כרונולוגי, עם השם,
נותן החסות, האמצעים והתאריך.
הספר היה מונח על המדף לייד ההתקנה,
שהיה בגודל שלושה על שבעה מטרים, במינכן, גרמניה,
בספטמבר 2010.
בינואר 2011, המהפיכה החלה,
והחיים נעצרו ל18 יום,
וב 12 בפברואר,
חגגנו בתמימות ברחובוות קהיר,
באמונה שהמהפיכה הצליחה.
תשעה חודשים לאחר מכן מצאתי עצמי מציירת כתובות גרפיטי
בכיכר תחריר. הסיבה למעשה הזה
היתה התמונה הזה שראיתי בחדשות.
הרגשתי שאינני יכולה לחיות בעיר
שבה אנשים נהרגים
וגופותיהם נזרקות כמו זבל באמצע הרחוב.
אז לקחתי "לא" אחד ממצבה
מהמוזיאון האיסלאמי בקהיר, והוספתי לו הודעה:
"לא לשלטון צבאי."
והתחלתי לצייר את הכתובת הזו ברחובות קהיר.
אבל זה הוביל לסדרה של "לא", שיוצאת מהספר
כמו תחמושת, עם מסר שמצורף אליהם,
והתחלתי לצייר את זה על הקירות.
אני אשתף אתכם בכמה מהלאו-ים האלה.
לא לפרעה חדש, כיוון שמי שיבוא
צריך להבין שאנחנו לעולם לא נסכים להיות נשלטים על ידי דיקטטור נוסף.
לא לאלימות: ראמי אסאם בא לתחריר
ביום השני של המהפיכה,
הוא ישב שם עם הגיטרה, ושר.
חודש לאחר שמובארק עזב את השלטון, זה היה הפרס שלו.
לא לעוור גיבורים. אחמד הררה איבד את עינו הימנית
ב-28 בינואר,
ואת עינו השמאלית ב-19 בנובמבר,
על ידי שני צלפים שונים.
לא להרג, במקרה הזה, להרג של אנשי דת,
כיוון ששייח אחמד אדינה ריפעת נורה
ב-16 בדצמבר, במהלך הפגנה,
כשהוא משאיר אחריו שלושה יתומים ואלמנה.
לא לשריפת ספרים. המכון של מצרים נשרף
ב-17 בדצמבר, אבידה תרבותית אדירה.
לא להפשטת אנשים,
החזיה הכחולה באה להזכיר לנו את הבושה שלנו
כאומה, כאשר אנו מאפשרים הפשטה של אישה ברעלה
והכאתה ברחוב, ומתחת רשום:
"תחי המהפיכה השקטה,"
כיוון שלעולם לא נגיב באלימות.
לא לחומות הפרדה. ב-5 בפברואר,
הוקמו מחסומי דרכים ברחבי קהיר
כדי להגן על משרד ההגנה מפני המפגינים.
אם כבר מדברים על חומות, אני רוצה לשתף אתכם בסיפור
של חומה אחת בקהיר.
קבוצה של אמנים החליטה לצייר טנק בגודל אמיתי
על קיר. זה בגודל של אחד לאחד.
לפני הטנק יש אדם על אפניים
עם סל לחם על ראשו. לכל עובר אורח,
אין שום בעיה עם המיצג הזה.
אחרי מקרים אלימים נוספים, בא אמן אחר,
וצייר דם, מפגינים שנדרסים על ידי הטנק,
ומפגינים נוספים, ויש מסר שבו כתוב:
"החל ממחר, אלבש פנים חדשות,
הפנים של כל קדוש מעונה. אני קיים."
הרשויות באו, וצבעו את הקיר בלבן,
השאירו רק את הטנק והוסיפו:
"הצבא והעם, יד אחת. מצרים למצרים."
אמן אחר הגיע, וצייר את מפקד הצבא
כמפלצת שאוכלת בתולה בתוך נהר של דם
לפני הטנק.
הרשויות הגיעו, צבעו את הקיר בלבן, השאירו את הטנק,
השאירו את החליפה, וזרקו דלי של צבע שחור
על מנת להסתיר את פני המפלצת.
אז באתי עם השבלונה שלי, וציירתי אותם על החליפה,
על הטנק, ועל כל הקיר,
וככה זה עומד עד היום
עד להודעה חדשה. (צחוק)
אני רוצה לסיום, להשאיר אתכם עם "לא" אחרון.
מצאתי את הציטוט של פאבלו נרודה (משורר צ'יליאני) משורבט על חתיכת נייר
בבית חולים שדה בתחריר, והחלטתי לקחת "לא"
מהמוזוליאום הממלוכי בקהיר.
בהודעה כתוב:
[ערבית]
"אפשר לרמוס את הפרחים, אבל אי אפשר לעכב את האביב."
תודה רבה. (מחיאות כפיים)
(מחיאות כפיים)
תודה רבה. שוקראן. (מחיאות כפיים)