יש לי את המשרה הכי טובה בעולם.
אני רופאה.
לא! האמינו לי, זאת לא הסיבה.
אני רופאה בתחום ההשמנה.
יש לי את הזכות לעבוד עם קבוצת אנשים
שמתמודדים עם הדעה הקדומה המקובלת ביותר בעולם: להיות שמן.
האנשים האלו חוו הרבה סבל עד שהגיעו לראות אותי:
בושה, אשם, האשמות ואפליה גלויה.
הגישה שבה רבים נוקטים, כולל אלו מתחום הסיעוד הרפואי,
היא שאנשים אלו אשמים במצב שבו הם מצויים,
אם רק יכלו לשלוט בעצמם, הם לא היו הופכים לשמנים,
ובנוסף, אין להם מוטיבציה לערוך שינוי.
הרשו לי לומר לכם, זה רחוק מאוד מהמציאות.
האשם, אם יש כזה בכלל,
נופל על העצה שלנו.
והגיע הזמן שנשנה אותה.
השמנה היא מחלה, לא תוצר של אופי חלש.
זו מחלה הורמונלית, שבה מעורבים הרבה הורמונים,
וההורמון העיקרי הוא אינסולין.
רוב האנשים השמנים עמידים בפני הורמון זה.
אז מה זה אומר בדיוק, תנגודת אינסולין?
ובכן, זהו למעשה מצב של טרום-טרום סוכרת מסוג 2,
תפקידו של האינסולין הוא להסיע גלוקוז או סוכר בדם,
אל התאים, שם נעשה בו שימוש.
מבלי להרחיב יותר מידי, כשמישהו סובל מתנגודת אינסולין,
יש לו בעיה לספק גלוקוז לאן שהוא נחוץ,
לתאים.
וגלוקוז לא יכול להישאר סתם כך בדם אחרי הארוחה
כי מצב כזה היה מוביל למשבר עודף סוכר אצל כל אחד מאיתנו לאחר כל ארוחה.
אז, כשמישהו סובל מתנגודת אינסולין,
תגובת הגוף לכך היא ייצור מוגבר של אינסולין
כך שרמת האינסולין תלך ותעלה,
ובמשך זמן רב, שנים אפילו, מצב זה עלול להמשיך להתקיים,
ורמת הסוכר בדם תישאר בתווך הנורמל.
אבל ברב המקרים זה לא יכול להימשך לנצח,
ואפילו הרמות הגבוהות של האינסולין
לא יצליחו לשמור על רמה נורמלית של סוכר בדם.
ואז רמת הסוכר תעלה
וזהו מצב של סוכרת.
זה ודאי לא יפתיע אתכם לשמוע
שרב המטופלים שלי סובלים מתנגודת אינסולין או חולים בסוכרת.
ואם אתם יושבים שם וחושבים לעצמכם, ״פיייי איזה מזל, זה לא אני״,
אולי כדאי שתחשבו שוב,
כי כמעט 50% מהמבוגרים בארה״ב חולים כיום בסוכרת או בטרום-סוכרת.
זה כמעט 120 מיליון איש.
וזה עוד בלי לקחת בחשבון אנשים אחרים עם רמות אינסולין גבוהות.
כי כמו שאמרתי,
לאנשים יש רמות גבוהות של אינסולין כתוצאה מתנגודת אינסולין
במשך שנים, אפילו עשורים
לפני שהם מאובחנים לראשונה בטרום-סוכרת.
חוץ מזה, גם הוכח ש 16-25% מהמבוגרים הנמצאים בתווך המשקל הנורמלי
גם כן סובלים מתנגודת אינסולין.
אז אם אתם עדיין עוקבים אחרי הנתונים, מדובר בנתח גדול מאוד מאיתנו.
אז הבעיה עם תנגודת אינסולין היא:
אם היא מתחזקת, אנו בסיכון גבוה לפתח סוכרת מסוג 2.
אבל בנוסף, אינסולין גורם לנו להיות רעבים,
והאוכל שאנחנו אוכלים סביר מאוד שיאגר כשומן.
אינסולין הוא הורמון אגירת השומן.
אז ניתן לראות כיצד זה מהווה בעיה
עבור מחלות כמו השמנה, או הפרעות מטבוליות כמו סוכרת.
אבל מה אם נרד לשורש הבעיה
ונוריד את כמות הגלוקוז
שאינסולין צריך להתמודד איתו?
בואו נראה כיצד ניתן לעשות זאת.
כל דבר שאנו אוכלים
הוא פחממה, חלבון או שומן,
והוא ישפיע באופן שונה על רמת הגלוקוז ולכן גם על רמת האינסולין,
כפי שניתן לראות בגרף זה.
אז כאשר אוכלים פחממות,
רמת האינסולין והגלוקוז תרקיע שחקים.
ועם חלבון, זה נראה הרבה יותר טוב.
אבל שימו לב מה קורה כשאנו אוכלים שומן.
כלום לא קורה. עקומה שטוחה.
וזה הולך להיות מאוד חשוב.
אז עכשיו אני רוצה לתרגם עבורכם
את גרף זה למציאות שלנו.
אני רוצה שתנסו להיזכר
בפעם האחרונה שאכלתם אוכל סיני בגירסה האמריקאית.
כולנו יודעים במה זה כרוך, נכון?
חוק מספר אחד: אתם הולכים לאכול יותר מידי.
כי הסיגנל ״עצור״ פשוט לא נשלח
עד שאתם כבר ממש מפוצצים.
חוק מספר שתיים: אחרי שעה אתם גוועים ברעב.
למה?
ובכן, בגלל שהאורז גרם לעליה תלולה ברמת הגלוקוז והאינסולין,
שהתניעה תחושת רעב, תהליך אגירת שומן וכן שקיקה לעוד.
אז אם מלכתחילה אתם סובלים מתנגודת אינסולין,
ורמות האינסולין שלכם כבר גבוהות,
אז אתם אכן נמצאים במצב של רעב תמידי.
וכך זה הולך:
צרכו פחממות, רמת הגלוקוז שלכם תעלה, רמת האינסולין שלכם תעלה,
ותקבלו רעב ואגירת שומן.
אז איך אנחנו ממליצים לאנשים אלה לאכול?
כי נראה שיש לכך חשיבות גבוהה מאוד, וזה אכן כך.
בואו נתמקד רק על סוכרת מסוג 2,
כי ההמלצה הרווחת עבור מטופלים הסובלים מסוכרת מסוג 2
היא לצרוך 40 עד 65 גרם פחממות לארוחה,
פלוס עוד פחממות בין הארוחות לנישנוש.
תאמינו לי, זה המון פחממות.
ואתם זוכרים מה הולך לקרות לרמות הגלוקוז והאינסולין --
כשאוכלים פחממות?
כן! אנחנו ממליצים להם למעשה
לאכול את הדבר שאחראי לכל בעיותהם.
נשמע הזוי?
זה באמת מה שזה.
כי סוכרת היא למעשה מצב של הרעלת פחממות.
איננו יכולים להסיע את הסוכר בדם אל התאים,
וזה יוצר בעיה בתווך קצר.
אבל ההשלכות ארוכות הטווח מהוות בעיה חמורה אף יותר.
ותנגודת אינסולין היא למעשה מצב של רגישות לפחממות.
אז למה -- תגידו לי למה -- צריך להמשיך להמליץ לאנשים אלה לאכול אותן?
תקנות איגוד הסוכרת האמריקאי
מציינות בברור שלא קיימות ראיות חד משמעיות
לכמות מומלצת מסויימת של פחממות.
אבל תקנות אלה מציינות מיד לאחר מכן משהו שכולם יודעים:
לצריכת פחממות יש השפעה מכרעת על רמת הסוכר בדם
ולכן על הנזקקות לתרופות.
התקנות ממשיכות ואומרות:
ראו, אם אתם לוקחים תרופות סוכרת מסויימות,
אתם בעצם חייבים לאכול פחממות, אחרת רמת הסוכר שלכם תהיה נמוכה מידי.
אז בואו נביט
במעגל הקסם המרושע שגורמת עצה שכזו.
אז זה הולך ככה: אכלו יותר פחממות בכדי שתזדקקו לתרופות,
ואז אכלו עוד יותר פחממות
כדי להמנע מתופעות הלוואי של תרופות אלה,
וחוזר חלילה.
מה שעוד יותר גרוע הוא שבשום מקום בתקנות האיגוד לא מופיעה המטרה
לגמול אנשים מסוכרת מסוג 2.
וזה חייב להשתנות,
כי סוכרת מסוג 2 היא ברת גמילה, ברבים מהמקרים, אם לא ברובם,
במיוחד אם מתחילים בשלב מוקדם.
לא רק שאנחנו חייבים לידע אנשים בכך,
אבל אנחנו גם חייבים לתת להם את הכלים לתהליך הגמילה.
קחו פחממות למשל.
קודם כל, הנה עובדה מפתיעה: אנחנו בכלל לא זקוקים להן.
בכל הרצינות! כמות הפחממות המינימלית הדרושה לנו היא אפס.
יש חומצות אמינו הכרחיות - אלו הן חלבונים,
חומצות שומן הכרחיות,
אבל לא, אין פחממות הכרחיות.
יסוד מזון הוא הכרחי אם:
אנו זקוקים לו בשביל לתפקד ובנוסף, איננו יכולים לייצר אותו בדרך אחרת.
אנחנו מייצרים גלוקוז, בכמויות נכבדות, כל הזמן,
בתהליך שנקרא גלוקונאוגנזה.
אז אין אנו זקוקים להן,
צריכת יתר שלהן הופכת אותנו לחולים,
ובכל זאת, אנו ממשיכים להמליץ למטופלים
לקבל קרוב לחצי, אם לא יותר
מכמות האנרגיה שהם צורכים בכל יום -- מפחממות.
זה לא הגיוני.
בואו נדבר על מה כן הגיוני.
להפחית את כמות הפחממות, בהרבה.
כן, במרפאה שלי אנו מלמדים מטופלים
לאכול כך שפחממות יהיו חלק משני מצריכתם היומיומית,
ולא החלק העיקרי.
אז איך זה בדיוק עובד?
ובכן, כשהמטופלים שלנו מפחיתים את כמות הפחממות
רמת הגלוקוז שלהם יורדת, והם לא זקוקים לכל כך הרבה אינסולין.
אז רמת האינסולין יורדת, ויורדת מהר.
וזה מאוד חשוב,
כי מחקר שהסתכל על נתונים
של סקר התברואה ויסודות המזון הלאומי,
הידוע בכינויו ס.ת.י.מ.ל,
הראה שגורם הסיכון מספר אחד
למחלות לב כליליות
הוא תנגודת אינסולין.
תנגודת אינסולין אחראית ל-42% מהתקפי הלב.
הפחתת כמות הפחממות עובדת כל כך מהר
שאנחנו יכולים לגמול אנשים ממאות יחידות של אינסולין
תוך ימים או שבועות ספורים.
אחד המקרים האהובים עלי קרה ממש לא מזמן.
בחורה צעירה, עם הסטוריה של 20 שנות התמודדות עם סוכרת מסוג 2,
באה אלי לאחר שרופא ממרפאה אחרת אמר לה שהיא פשוט חולה
וכדאי שהיא תתרגל לעובדה.
הסוכרת שלה יצאה לחלוטין מכלל שליטה.
זאת אף שלקחה תרופות רבות,
כולל כמעט 300 יחידות אינסולין,
שהוזרקו לגופה כל יום דרך משאבה.
כל זאת ועדיין, רמת הסוכר בדם מחוץ לכלל שליטה.
אז שמנו אותה על דיאטה פחותת פחממות, וכעת הריצו ארבעה חודשים קדימה.
כן, היא ירדה במשקל, אבל טוב מזה, היא כבר לא חולה.
רמת הסוכר בדמה היו בתווך הנורמל, כל הזמן.
וזאת, שימו לב, ללא שום תרופות סוכרת.
היא נפטרה מ-300 יחידות האינסולין,
לא עוד משאבת אינסולין,
לא עוד דקירת אצבעות מספר פעמים בכל יום,
שלום ולא להתראות לכל אלה, אין יותר סוכרת.
העונג הגדול ביותר שלי בעבודתי הוא להיות מסוגלת לומר למטופלים כמוה
שאין להם יותר סוכרת.
ובטקס חגיגי אנו מסירים יחד את בעיה זו מהרשימה.
אז מה, הם נרפאו, האם זה נס?
נשאיר את ההצהרות הראוותניות האלה לדוקטור אוז.
אם נכריז שנרפאו, הרי שאנו טוענים שהמחלה לא יכולה לחזור
אבל אם יחזרו לדיאטה עתירת פחממות, המחלה כן תחזור.
אז לא, הם לא נרפאו, אבל אין להם יותר סוכרת.
הבעיה נפתרה וכך ימשך המצב כל עוד ישמרו מרחק משורש הבעיה.
אז איך זה בעצם נראה? מה היא דיאטה פחותת פחממות?
ובכן, קודם כל הרשו לי לאמר לכם מה היא לא.
פחות פחממות זה לא בלי פחממות בכלל, וזה לא עתיר חלבונים.
זוהי הביקורת הרווחת והכל כך מתסכלת
כי היא לא מבוססת על האמת.
כעת, אם נפחית בכמות הפחממות, מה נוסיף במקומם?
כי זכרו: ישנם שלושה יסודות מזון --
אם מפחיתים מהאחד, יש להוסיף מהאחר.
המטופלים שלי אוכלים שומן, והרבה שומן.
מה? אתם קופצים. מה יקרה אם אוכלים שומן?
תנו לי לאמר לכם, אתם הולכים להיות מאושרים.
כי שומן הוא כל כך טעים וגם מעורר תחושת סיפוק והנאה.
(מחיאות כפיים)
(צחוק)
אבל זכרו, השומן הוא יסוד המזון היחיד
שישמור על רמות נמוכות של סוכר ואינסולין בדם,
וזה כל כל חשוב.
אז אני רוצה שתקשיבו לחוקי האכילה שלי.
חוקים אלו, זכרו, הם חשובים אף יותר,
אם אתם חלק מעשרות מיליוני אמריקאים
שיש להם בעיה עם רמת האינסולין.
חוק מספר אחד: אם כתוב דל שומן או נטול שומן, זה נשאר בחנות.
היכן שהוציאו שומן, הכניסו פחממות וכימיקלים.
חוק מספר שתיים: אכלו אוכל.
זהו החוק החשוב ביותר בתזונה פחותת פחממות:
אוכל אמיתי לא בא בקופסה,
ואף אחד לא צריך להגיד לכם שאוכל אמיתי הוא טבעי.
אתם תדעו זאת בעצמכם אם תסתכלו עליו.
אכלו רק מה שאתם אוהבים.
ואכלו אך ורק כשאתם רעבים. אל תאכלו כשאינכם רעבים.
לא משנה מה מראה השעון.
והחוק החמישי הוא פשוט דרך לזכור ממה כדאי להמנע.
בלי דת״ס בלי דגנים, בלי תפוח אדמה, בלי סוכר.
הראשון מעורר פליאה, נכון? בלי דגנים?
כן, בלי דגנים.
אבל אנחנו זקוקים להם.
לא , הם פחממה.
אבל דגנים מלאים כל כך טובים עבורנו.
ובכן, קודם כל יש מעט מאוד מאכלים
שהם באמת דגנים מלאים, אפילו שכתוב שהם דגנים מלאים.
רוב המאכלים שמתימרים להיות דגנים מלאים
עברו תהליך עיבוד ארוך שבעקבותיו נהרסו כל סיבהם התזונתיים.
או שהם מעורבבים עם קמח מעובד,
בדרך כלל, שני הדברים נכונים.
אז אם אתם מהאנשים שבאמת רגישים לאינסולין,
אתם יכולים לאכול דגנים מלאים אמיתיים.
אבל אם אתם חלק מהאוכלוסיה הרחבה של אנשים עם רמות אינסולין בעיתיות,
זה גורם למצב להחמיר.
אז מה אם אתם מאלה שבאמת רגישים לאינסולין?
האם אתם יכולים לאכול בדרך זו?
כן, ואני דוגמה מצויינת לכך.
לפני כשנה, החלטתי להפחית בכמות הפחממות שאני צורכת
עד לרמה דומה לזו שאני ממליצה לחולי הסוכרת.
זה לא הכרחי לבריאותי כפי שזה הכרחי לבריאותם --
אני לא סובלת מתנגודת אינסולין, אז האם זה יהווה בעיה?
לא, זוהי בדיוק הנקודה.
אלא אם יש לכם איזו תסמונת נדירה
הפחתת כמות הפחממות תהיה טובה עבורכם,
אפילו אם אינה הכרחית.
אני רוצה להראות לכם כמה תמונות של המזון ה״קיצוני״ שאני אוכלת.
אז זוהי ארוחת בוקר נורמלית בביתי.
זה נראה לכם כאילו שברתי את אחד החוקים שלי?
אז זהו שלא כי המאפין הזה עשוי מקמח קוקוס.
אני עדיין ממשיכה לאפות כל הזמן,
אני פשוט משתמשת בקמח שאינו על בסיס דגנים: קמח העשוי מקוקוס, שקדים, אגוזי לוז, פשתן.
ניתן לעשות איתם דברים סופר טעימים.
זוהי ארוחת ערב אופיינית בביתי עם ״עמילן״ אופייני -
בצורת פטריות מוקפצות.
אני והמטופלים שלי אוכלים אוכל נהדר כל הזמן, ונהנים ממנו.
אבל מה בנוגע למחקרים בנושא?
האם זה מבוסס רק על שמועות מסיפורים שקרו במרפאה שלי?
לא!
ישנם עשרות ניסויים קלינים
הבוחנים את התועלת שבדיאטה פחותת פחממות
עבור סוכרת, מחלות לב ועורקים, השמנה --
כולם מסכימים פה אחד. הדיאטה עובדת!
ישנם אפילו מחקרים רבים שמראים
שתזונה פחותת פחממות מורידה את רמת הסמנים הדלקתיים,
דבר שמאוד מעודד עבור מחלות כמו סרטן.
זה עתה סיימנו לערוך ניסוי קליני במרפאה שלנו.
בניסוי זה,
בחנו 50 מטופלי סוכרת
שנטלו חלק בתוכנית הדיאטה פחותת הפחממות והעתירה בשומן,
והשוונו אותם ל-50 מטופלים
שפעלו על פי הנחיות איגוד הסוכרת האמריקאי.
ולאחר שישה חודשים,
לא רק שמצאנו יתרון מטבולי משמעותי
בקבוצה המטופלת בדיאטה פחותת הפחממות,
אלא גם, ותודו שזה חשוב, חיסכון אדיר בהוצאות.
הניתוח שלנו הראה שמטופלנו עשויים לחסוך מעל 2000 דולר לשנה
רק משום שהפסיקו לצרוך תרופות לסוכרת.
תעשו את החשבון.
אנחנו נמצאים במצב של מגיפת סוכרת
כך שאנו מוציאים 250 מיליארד דולר לשנה על תרופות סוכרת בארה״ב.
אז ברצוני להראות לכם שקופית
שמדגימה מאין באים החסכונות האלו.
אז כאן רואים רק את ההבדלים בצריכת האינסולין
בין שתי הקבוצות כעבור שישה חודשים.
ומה שניתן להסיק הוא
שהקבוצה שטופלה בדיאטה פחותת הפחממות הצליחה להוריד את צריכת האינסולין
בכמעט 500 יחידות ליום.
לעומת זאת הקבוצה שטופלה על פי הנחיות האיגוד,
צריכה הייתה להגביר את צריכת האינסולין בכמעט 350 יחידות ליום.
שני דברים חשובים.
אחד: אינסולין הוא יקר.
ושתיים: לא כל האנשים במחקר זה צרכו אינסולין,
דבר שהופך את תוצאות אלו למרשימות אף יותר.
אבל מה שניתן לומר הוא שגרף זה בעצם מייצג
שתי גישות שונות לטיפול במחלה.
הראשונה, של הצוות שלנו, עם המטרה לגמול אנשים מהמחלה,
כלומר, שיזדקקו לפחות תרופות.
והשנייה, הפועלת לפי תקנות איגוד הסוכרת האמריקאי,
המציינות שסוכרת היא מחלה פרוגרסיבית,
שדורשת יותר ויותר תרופות בחלוף הזמן.
פרוגרסיבית - אם לא נמנעים משורש הבעיה.
אז מה בעצם הבעיה?
למה דיאטה פחותת פחממות אינה שיטת הטיפול הרווחת אצל כולם?
שתי סיבות עיקריות.
האחת: סטטוס קוו. קשה לשבור אותו.
הרבהאג'נדות מעורבות בכך.
הכניסו לנו את הרעיון שיש לקצץ בכמות השומן לפני כמה עשורים.
אבל מחקר שיצא לא מזמן הראה
שלא היו שום ראיות מניסויים קליניים
שתמכו בהמלצה לעם האמריקאי לקצץ בשומן.
וכך למעשה נכנסו הפחממות לתמונה.
זה היה בעצם ניסוי מעבדה עצום על מיליוני אנשים.
וניסוי זה נכשל ובגדול.
הסיבה השנייה לכך שלא רואים את הטיפול הדיאטטי בכל מקום היא כסף.
אל תהיו תמימים, מישהו עושה הרבה מאוד כסף מזה שאתם חולים.
והרושם שמתקבל מתקנות הארגונים השונים,
הוא שהן עתירות בניגוד אינטרסים.
אז הפתרון למגיפת הסוכרת במרפאתי הוא ברור:
הפסיקו להשתמש בתרופות כדי לטפל באוכל.
ועבור מחלה שמקורה נעוץ בצריכת פחממות,
הפסיקו לצרוך פחממות או לפחות הקטינו את כמות הצריכה,
כדי שניזכר במה שתמיד ידענו.
וידענו כבר מזמן,
זה נאמר לפני אלפי שנים,
וצריך, בעידן זה, להחזיר את הרעיון הזה לחיקנו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)