כל שנה, איכות ביצועיהן של מכונות מתעלה על זו של בני אדם ביותר ויותר פעילויות
שפעם חשבנו שרק אנחנו מסוגלים להן.
המחשבים של היום יכולים לנצח אותנו במשחקי לוח מורכבים,
לתמלל נאום בעשרות שפות,
ולזהות מידית כמעט כל עצם.
אבל הרובוטים של מחר אולי ילכו צעד אחד קדימה
בכך שילמדו להבין מה אנחנו מרגישים.
ולמה זה חשוב?
בגלל שאם מכונות ואנשים שמפעילים אותן
יוכלו לקרוא במדוייק את המצב הרגשי שלנו,
הם אולי יהיו מסוגלים לסייע לנו או לתמרן אותנו
בקנה מידה חסר תקדים.
אבל לפני שנגיע לשם,
איך משהו מורכב כמו רגשות יכול להיות מומר למספרים,
השפה היחידה שמכונות מבינות?
בעיקרון, באותה דרך בה המוחות שלנו מפרשים רגשות,
המכונות לומדות איך לזהות אותן.
הפסיכולוג האמריקאי פול אקמן זיהה מספר רגשות אוניברסליים
שהסימנים הויזואלים שלהן מובנים באותה דרך בכל התרבויות.
לדוגמה, תמונה של חיוך מצביעה על אושר אם בקרב החיים בסביבה עירונית מודרנית
ואם בקרב אנשי שבטים אבוריג'יניים.
ולפי אקמן,
כעס,
גועל,
פחד,
אושר,
עצב,
והפתעה, מזוהים באותה מידה.
ומסתבר, שיכולתם של מחשבים לזהות תמונות משתפרת מרגע לרגע
תודות לאלגוריתמי לימוד ממוחשבים, כגון רשתות עצביות.
אלה מכילות צמתים מלאכותיים שבדומה לנוירונים הביולוגיים שלנו
יוצרים קשרים ומחליפים מידע.
כדי לאמן את הרשת, דוגמיות קלט שממויינות מראש לקטגוריות שונות,
כמו תמונות שמסומנות כעצובות או שמחות,
מוזנות לתוך המערכת.
הרשתות לומדות לקטלג את הדוגמאות האלו
על ידי התאמה של המשקלים היחסיים שמשוייכים לתכונות מסוימות.
ככל שמוזן יותר מידע בתהליך האימון,
כך האלגוריתם נעשה טוב יותר בזיהוי נכון של תמונות חדשות.
זה דומה למוח שלנו,
שלומד לעבד גירויים חדשים, מתוך הסתמכות על נסיונות מהעבר.
אלגוריתמי זיהוי לא מוגבלים רק להבעות פנים.
הרגשות שלנו מובעות בהרבה דרכים.
שפת גוף וטון דיבור,
שינויים בקצב הלב, גוון העור, טמפרטורת העור,
או אפילו קצב דיבור ומבני משפטים בכתיבה שלנו.
אתם אולי חושבים שאימון רשתות נוירונים לזהות את כל אלה
יהיה תהליך ארוך ומורכב
עד שאתם מבינים כמה מידע נמצא שם בחוץ,
וכמה מהר מחשבים מודרניים יכולים לעבד אותו.
מפוסטים במדיה חברתית,
תמונות מועלות וסרטונים,
ושיחות מוקלטות,
ועד למצלמות אבטחה רגישות לחום
ומכשירים לבישים שמנטרים אותות פיזיולוגיים,
השאלה הגדולה היא לא איך לאסוף מספיק מידע,
אלא מה נעשה איתו.
יש הרבה שימושים מועילים לזיהוי רגשות ממוחשב.
רובוטים שמשתמשים באלגוריתמים כדי לזהות הבעות פנים
יכולים לעזות לילדים ללמוד
או לספק לאנשים בודדים תחושה של חברה.
חברות מדיה חברתית שוקלות להשתמש באלגוריתמים
כדי לעזור למנוע התאבדויות על ידי סימון פוסטים שמכילים מילים או ביטויים מסויימים.
ותוכנות זיהוי רגשות יכולות לעזור לטפל בהפרעות מנטליות
או אפילו לספק לאנשים פסיכותרפיה ממוכנת בזול.
למרות התועלות הפוטנציאליות,
הרעיון של רשתות עצומות שסורקות באופן אוטומטי את התמונות שלנו,
ההתכתבויות שלנו,
והסימנים הפיסיולוגיים שלנו הוא די מטריד.
מה הן ההשלכות של זה על הפרטיות שלנו כשמערכות לא אישיות מעין אלו
נמצאות בשימוש על ידי תאגידים לטובת ניצול הרגשות שלנו דרך פרסום?
ומה יקרה עם הזכויות שלנו
אם הרשויות יחשבו שהן יכולות לזהות את האנשים שעלולים לבצע פשעים
עוד לפני שהם אפילו עשו החלטה מודעת לפעול?
כרגע לרובוטים יש עוד דרך ארוכה לעבור
עד שיוכלו להבחין בניואנסים רגשיים, כמו אירוניה,
ועוצמה של רגשות -- עד כמה מישהו שמח או עצוב.
ולמרות זאת, הם אולי יהיו מסוגלים לבסוף לקרוא במדוייק את הרגשות שלנו
ולהגיב להן.
מצד שני, האם הם יוכלו להזדהות עם הפחד שלנו מפני התערבות בלתי רצויה,
זה סיפור אחר.