Želim vam govoriti
o nečemu velikom.
Počet ćemo od ovoga.
Prije 65 milijuna godina
dinosauri su imali gadan dan.
(Smijeh)
Komad stijene promjera 9 kilometara
koji se kretao brzinom otprilike
50 puta bržom od metka,
zabio se u Zemlju.
Oslobodio je svu energiju odjednom
i došlo je do eksplozije
nepojmljive siline.
Uzmete li sva nuklearna oružja ikad napravljena
na vrhuncu hladnog rata,
skupite ih i dignete u zrak
u isto vrijeme,
oslobodio bi se milijunti dio
energije oslobođene u onom trenutku.
Dinosauri su imali doista loš dan.
Dobro?
Devet kilometara široka stijena je stvarno velika.
Svi mi živimo ovdje u Boulderu.
Ako pogledate kroz prozor, možete vidjeti
Long's Peak, vjerojatno vam je poznat.
Podignimo Long's Peak, i stavimo ga
u svemir.
Uzmimo planinu Meeker, Mt. Meeker.
Stavimo i nju u svemir,
i Mt. Everest, i K2,
i Indian Peaks.
Tada ćete početi shvaćati
o kolikoj stijeni pričamo, u redu?
Znamo da je bila tako velika zbog
učinka i kratera koji je ostavila.
Udarila je na mjestu koje zovemo Yucatan,
u Meksičkom zaljevu.
Evo ovdje, ovo je
poluotok Yucatan, ako prepoznajete Cozumel
u blizini istočne obale.
Evo koliki je krater ostao.
Bio je ogroman. Da biste dobili osjećaj veličine,
evo. Ovdje je mjerilo
50 milja na vrhu, stotinu kilometara
na dnu. Krater je bio
širok 300 kilometara -- 200 milja --
ogroman krater koji je iskopao
nepregledne količine zemlje koja je letjela
globusom i palila požare po cijelom planetu,
izbacila dovoljno prašine da prekrije sunce.
75 posto svih živih vrsta na Zemlji
bilo je izbrisano.
Nisu svi asteroidi tako veliki.
Neki su manji.
Evo jednog koji je stigao
nad Sjedinjene Države
u listopadu 1992.
Stigao je u petak uvečer.
Zašto je to važno?
Zato što su u to vrijeme video kamere
postajale popularne i ljudi bi ih
ponijeli, roditelji su ih nosili
na nogometne utakmice da snime svoju djecu
na terenu. A kako je asteroid došao u petak,
snimili su ovu sjajnu snimku gdje vidimo
kako se ta stvar raspada dok pristiže
iznad Zapadne Virginije, Marylanda, Pennsylvanije
i New Jerseya dok nije napravila ovo
automobilu u New Yorku.
(Smijeh)
Ovo nije krater širok 300 kilometara,
no možete vidjeti stijenu
koja leži baš ovdje,
veličine nogometne lopte, i to je ta
koja je pogodila automobil i napravila štetu.
Stijena je vjerojatno bila veličine
školskog autobusa kad se pojavila.
Razlomila se uslijed atmosferskog pritiska,
razmrvila, a tada su dijelovi pali zasebno
i napravili štetu.
Ne biste htjeli da vam to padne na nogu
ili na glavu, jer biste prošli ovako.
To bi bilo loše.
Ali neće izbrisati sav život
na Zemlji, što je dobro. No, pokazuje se,
da vam ne treba nešto široko 9 kilometara
da napravi puno štete.
Postoji medijan između malene stijene
i divovske stijene i, ako je itko od vas
bio blizu Winslowa u Arizoni,
ondje je krater u pustinji
koji je tako živopisan da se zove Meteor Crater.
Da biste imali osjećaj, ovo je negdje 1,6 km široko.
Ako pogledate gore, vidite parkiralište,
a ovdje su rekreacijska vozila.
Širok je oko 1,6 km, dubok oko 200 metara.
Objekt koji je ovo napravio je vjerojatno bio
širok 27 sa 45 metara, otprilike veličine
ove naše dvorane.
Doletio je silnom brzinom,
zabio se u tlo i eksplodirao
energijom otprilike
20-megatonske nuklearne bombe --
poprilične bombe.
To se zbilo prije 50.000 godina, pa je možda
izbrisalo nekoliko bizona ili antilopi,
ili nekih sličnih životinja u pustinji,
ali vjerojatno nije prouzročilo
globalnu devastaciju.
Pokazuje se da te stvari ne moraju
udariti o tlo da bi izazvale veliku štetu.
1908. godine, nad Sibirom,
u regiji Tunguska -- za one među vama
koji volite Dana Aykroyda i gledali ste „Istjerivače duhova",
kad on govori o najvećem međudimenzionalnom rascjepu
od sibirske eksplozije 1909., kad je
pogriješio u godini, ali to je OK. (Smijeh)
Bilo je to 1908. Dobro. S tim se mogu pomiriti.
(Smijeh)
Ta je stijena ušla u zemljinu atmosferu
i eksplodirala iznad tla, nekoliko
kilometara iznad zemljine površine.
Vrelina eksplozije je zapalila
šumu ispod, i udarni val
se spustio i oborio drveće na površini
od više stotina četvornih kilometara, ok?
Šteta je bila ogromna.
Opet, ta je stijena otprilike bila
veličine dvorane u kojoj se nalazimo.
U slučaju Meteor Cratera, stijena je bila od metala,
a metal je puno tvrđi, pa je stigla
do tla.
Ona nad Tunguskom je vjerojatno bila
od kamena koji se lakše mrvi, pa je
eksplodirala u zraku. Kako god,
to su silne eksplozije. 20 megatona.
Kad te stvari eksplodiraju,
ne uzrokuju globalnu ekološku štetu.
Neće napraviti nešto poput
ubojice dinosaura.
Jednostavno nisu dovoljno velike.
Ali će napraviti globalnu ekonomsku štetu,
jer ne moraju nužno udariti,
da bi nanijele tu vrstu štete.
Ne moraju izazvati globalnu devastaciju.
Kad bi jedna od tih stvari udarila
bilo gdje, izazvala bi paniku.
No ako bi došla nad grad, neki važan grad --
ne mislim da je neki grad važniji od drugih,
ali o nekima više ovisimo
u smislu globalne ekonomije -- to bi nam moglo
nanijeti ogromnu štetu
kao civilizaciji.
Sad kad sam vas izbezumio od straha ...
(Smijeh)
što možemo učiniti oko ovoga? Dobro?
Ovo je potencijalna opasnost.
Napominjem da nismo imali
silovit udar poput ubojice dinosaura
već 65 milijuna godina. Vrlo su rijetki.
Manji udari su češći,
vjerojatno svakih tisuću godina,
svakih par stoljeća ili svakih nekoliko
tisuća godina, ali moramo voditi računa.
Dakle, što učiniti u vezi s njima?
Prvo ih moramo pronaći.
Ovo je slika asteroida koji je prošao
kraj nas 2009. godine.
Evo ga ovdje.
Ali vidite da je izuzetno blijed.
Nisam siguran možete li ga vidjeti
vi u zadnjem redu. Ovo su samo zvijezde.
Ova stijena je bila oko 27 metara široka,
otprilike veličine onih koje su eksplodirale
nad Tunguskom ili u Arizoni prije 50.000 godina.
Te su stvari jedva vidljive.
Teško ih je vidjeti, a nebo je doista veliko.
Prvo ih moramo naći.
Dobra je vijest da ih tražimo.
NASA ima proračun za to.
Nacionalna fondacija za znanost i
druge zemlje se zanimaju za to.
Pravimo teleskope koji traže
prijetnju. To je odličan prvi korak,
ali koji je drugi? Drugi korak je,
kad vidimo asteroid kako ide na nas,
da ga zaustavimo. Na koji način?
Vjerojatno ste čuli za asteroid
Apophis. Ako još niste, čut ćete.
Ako ste čuli za majansku apokalipsu 2012.
čut ćete i za Apophis,
jer ste onda već uključeni u sve mreže
koje prognoziraju sudnji dan.
Apophis je asteroid otkriven 2004.
Širok je oko 225 metara,
vrlo velik, znate,
veći od stadiona -- i proći će
kraj Zemlje u travnju 2029.
Proći će tako blizu da će
proći ispod naših
klimatskih satelita.
Zemljina gravitacija će zakriviti orbitu
asteroida toliko da, ako bude ovako,
ako prođe kroz ovaj dio svemira,
ovu regiju u obliku graha koju zovemo
ključaonica, zemljina gravitacija će je dovoljno
zakriviti da ću ja, sedam godina kasnije,
13. travnja, u petak, zapisati,
godine 2036. ... (Smijeh)
-- ne možete isplanirati ovakvo što --
u tom slučaju će nas Apophis pogoditi.
Širok je 250 metara, pa će prouzročiti
nevjerojatnu štetu.
Dobra je vijest da su šanse da će
proći kroz ključaonicu i udariti nas
u sljedećem prolazu, negdje 1 naprema milijun,
vrlo, vrlo male šanse, pa osobno
baš i ne ležim budan noću brinući o tome.
Ne mislim da je Apophis problem.
Zapravo, Apophis je skriveni blagoslov,
jer nam skreće pažnju na opasnost
koja nam prijeti.
Taj asteroid je otkriven prije samo nekoliko
godina i može nas pogoditi za nekoliko godina.
Neće, ali nam pruža priliku da proučimo
tu vrstu asteroida. Nismo zapravo
razumjeli te ključaonice, ali sada
ih razumijemo i pokazuje se
da su zbilja važne, jer kako
zaustaviti ovakav asteroid?
Da vas pitam, što se događa
ako stojite nasred ceste i automobil
juri na vas? Što činite? Ovo.
Zar ne? Mičete se. Auto prolazi kraj vas.
Ali ne možemo pomaknuti Zemlju, barem
ne lako, ali možemo pomaknuti mali asteroid.
Zapravo, već smo to učinili.
2005. je NASA lansirala sondu
pod nazivom Deep Impact, koja se zabila --
zabila svoj dio u jezgru kometa.
Kometi su vrlo slični asteroidima.
Cilj nije bio izgurati ga s putanje.
Cilj je bio napraviti krater i iskopati
materijal da vidimo što je ispod
površine tog kometa, o kojemu
smo naučili prilično puno.
Pomaknuli smo komet malo,
vrlo malo, ali to nije bio cilj.
No, razmislite o sljedećem.
Ta stvar kruži oko sunca brzinom
od 15 km u sekundi, 30 km u sekundi.
Ispalili smo sondu i pogodila ga. Dobro?
Zamislite kako je to teško postići, a mi smo uspjeli.
To znači da to možemo ponoviti.
Ako moramo, ako vidimo asteroid da ide
prema nama, ravno na nas,
i imamo još dvije godine, bum! Pogodimo ga.
Možete probati -- znate, ako gledate
filmove, mogli biste pomisliti,
zašto ne upotrijebimo nuklearno oružje?
No, možete pokušati, ali problem je u tajmingu.
Ispalite li nuklearno oružje na tu stvar,
morate detonirati unutar nekoliko milisekundi
tolerancije ili ćete je promašiti.
A ima i drugih problema s time.
To je vrlo teško postići.
No, samo nešto pogoditi? To je prilično lako.
Mislim da to čak i NASA može,
a i dokazali su da mogu. (Smijeh)
Teškoća je, što ako pogodite
asteroid, promijenite mu orbitu,
izmjerite orbitu i otkrijete,
opa, da, upravo smo ga usmjerili u ključaonicu,
i sad će nas pogoditi za tri godine.
Moje mišljenje je, fino. Dobro?
Bar nas neće pogoditi za šest mjeseci. To je dobro.
Sad imamo tri godine za pokušati nešto drugo.
I možete ga opet gađati.
No, možete ga samo pogurati prema trećoj
ključaonici, a to ne želite učiniti.
A sad slijedi dio priče koji naročito volim.
(Smijeh)
Nakon velikog, mačo "Rrrrrrr BAM!
Pogodili smo tu stvar u facu",
navlačimo baršunaste rukavice.
(Smijeh)
Imate jednu skupinu znanstvenika, inženjera
i astronauta koji se nazivaju
Fondacija B612. Vi koji ste čitali
„Malog princa"
razumijete odakle naziv. Mali princ je
živio na asteroidu koji se zvao B612.
To su pametni tipovi -- muškarci i žene --
astronauti, kako rekoh, inženjeri.
Rusty Schweickart, astronaut s Apolla 9
je u tome. Dan Durda, moj prijatelj
koji je izradio ovu ilustraciju, radi na
Southwest Research institutu u Boulderu,
na Walnut Streetu. Napravio je ovaj prikaz,
i on je jedan od astronoma
koji rade za fondaciju. Ako opazimo asteroid
koji će pogoditi Zemlju i imamo
dovoljno vremena, možemo ga pogoditi i pomaknuti
na bolju putanju. Lansiramo sondu
koja mora biti tonu ili dvije teška.
Ne mora biti ogromna -- dvije tone,
nije preveliko -- i parkirate je blizu asteroida.
Ne slijećete na asteroid, jer se oni
neprestano okreću. Teško je sletjeti na njih.
Već se smjestite blizu njega.
Gravitacija asteroida privlači sondu,
a ona ima masu od dvije tone.
Njena je gravitacija vrlo mala, ali dovoljna
da povuče asteroid, a imate i rakete
pa možete -- ovdje se to jedva vidi,
ali ovo su raketni motori --
oni su povezani vlastitom gravitacijom
i ako mičete sondu vrlo polako,
vrlo, vrlo nježno, možete lako
uputiti tu stijenu na sigurnu putanju.
Možete je čak postaviti u orbitu oko Zemlje
gdje je možemo rudariti, premda je to
nešto sasvim drugo. Ne ulazim u to.
(Smijeh)
Ali bili bismo bogati!
(Smijeh)
Zato razmislite o tome, dobro?
Imate te divovske stijene koje lete posvuda,
pogađaju nas i prave štetu,
ali smo shvatili kako ovo uraditi
i sve su komponente na mjestu za to.
Imamo astronome s teleskopima
koji ih traže. Imamo pametne ljude,
vrlo, vrlo pametne ljude koji brinu
o tome i smišljaju kako riješiti problem,
a imamo i tehnologiju za to.
Ova sonda zapravo ne može koristiti kemijske rakete.
Kemijske rakete daju previše potiska, previše
guranja. Sonda bi naprosto odletjela.
Izumili smo nešto što se zove ionski pogon,
koji je pogon s vrlo, vrlo malim potiskom.
Stvara silu kakvu ima list papira
na vašem dlanu, nevjerojatno lagano,
ali može raditi mjesecima i godinama,
ostvarujući taj vrlo nježan potisak.
Ako ovdje ima ljubitelja izvornih „Zvjezdanih staza“,
oni su tamo naišli na izvanzemaljski brod
s ionskim pogonom i Spock je rekao,
"Tehnološki su vrlo napredni.
S ovim pogonom su stotinu godina ispred nas."
Da, sad i mi imamo ionski pogon. (Smijeh)
Nemamo Enterprise, ali
imamo ionski pogon.
(Pljesak)
Spock.
(Smijeh)
Dakle ...
to je razlika, to je razlika
između nas i dinosaura.
Njima se to dogodilo.
Nama se ne mora dogoditi.
Razlika između dinosaura i nas
je u tome što mi imamo svemirski program
i možemo glasati,
pa time i promijeniti svoju budućnost.
(Smijeh)
Imamo sposobnost promijeniti svoju budućnost.
Za 65 milijuna godina,
naše kosti ne moraju
skupljati prašinu u nekom muzeju.
Hvala vam lijepa.
(Pljesak)