När jag var barn
var kärnvapenkrig den katastrof som vi mest oroade oss för.
Det var därför vi hade en sån här tunna i källaren,
fylld med matkonserver och vatten.
När kärnvapenattacken kom
skulle vi gå nedför trappan, huka oss ner och äta ur tunnan.
(Skratt)
Idag ser den största risken för global katastrof
inte ut så här.
Den ser ut så här.
Om något dödar över 10 miljoner människor inom de närmaste årtiondena,
är det mer sannolikt ett smittsamt virus
snarare än ett krig.
Inte missiler, utan mikroorganismer.
En anledning till detta är att
vi har investerat enorma summor i skydd mot kärnvapen.
Men vi har investerat väldigt lite i system som kan stoppa en epidemi.
Vi är inte redo för nästa epidemi.
Se på ebola.
Ni har säkert alla läst om det i tidningen,
många svåra utmaningar.
Jag följde det noga genom de analysverktyg
som vi använder för att mäta poliobekämpning.
Och när man tittar på vad som hände,
var inte problemet att systemet inte fungerade bra nog,
problemet var att vi inte hade något system alls.
Det saknades faktiskt några väldigt viktiga delar.
Vi hade inte någon grupp av epidemiologer som var redo, som skulle ha åkt,
sett vilken sjukdom det rörde sig om, och hur mycket den hade spritt sig.
Rapporterna kom in på papper.
Den tog väldigt lång tid innan den kom ut online
och den innehöll väldigt många fel.
Vi hade inte ett medicinskt team som var redo att åka.
Vi hade inget sätt att förbereda människor.
Läkare utan gränser gjorde ett fantastiskt jobb
med att organisera volontärer.
Men vi var ändå mycket långsammare än vi borde ha varit med att få ut
de tusentals hjälparbetarna till de här länderna.
Och en stor epidemi skulle kräva att vi hade hundratusentals hjälparbetare.
Det fanns ingen där som kunde titta på alternativa behandlingsmetoder.
Ingen som kunde se över diagnostiken.
Ingen som kunde räkna ut vilka hjälpmedel som skulle användas.
Vi skulle till exempel ha kunnat ta blod från de som överlevde,
behandla det och återföra plasman för att skydda dem.
Men det provades aldrig.
Det var mycket som saknades.
Och sådana här saker är verkligen globala misstag.
WHO grundades för att övervaka epidemier, men de gör inget av det jag nyss nämnde.
I filmer är det helt annorlunda.
Där finns en grupp snygga epidemiologer som är redo att ge sig av,
de kommer fram, räddar alla, men det händer bara i Hollywood.
Om vi inte förbereder oss kan nästa katastof
bli mycket mer förödande än ebola.
Låt oss ta en titt på hur ebola har utvecklats i år.
Ungefär 10 000 människor har dött,
och nästan alla dödsfall skedde i tre västafrikanska länder.
Det finns tre orsaker till att den inte spridde sig mer.
Den första var att det gjordes många heroiska insatser av sjukvårdspersonal.
De hittade människorna och förebyggde fler infektioner.
Den andra är virusets egenskaper.
Ebola sprider sig inte genom luften.
Och när en person väl blir smittsam
är de flesta så sjuka att de är sängliggande.
För det tredje nådde den inte stadsområden.
Det var bara tur.
Om den hade kommit till mycket mer urbana områden
hade sjukdomsfallen varit många fler.
Nästa gång kanske vi inte har sådan tur.
Det kanske kommer ett virus där människor mår tillräckligt bra när de är smittsamma
så att de kliver på ett plan eller går till marknaden.
Källan till viruset skulle kunna vara en naturlig epidemi som ebola
eller bioterrorism.
Så det finns saker som skulle kunna göra skadan tusen gånger värre.
Vi kan se på en modell över ett luftburet virus,
som spanska sjukan från 1918.
Det här skulle kunna hända:
Det skulle sprida sig över världen mycket snabbt.
Ni ser att över 30 miljoner människor dog i den epidemin.
Så det är ett allvarligt problem.
Vi borde vara oroliga.
Men vi kan faktiskt bygga ett riktigt bra försvarssystem.
Vi har fördelarna av all vetenskap och teknik som vi pratar om här.
Vi har mobiltelefoner
för att få information från allmänheten och få ut information till dem.
Vi har satellitkartor där vi kan se var människor är och vart de rör sig.
Vi har gjort framsteg inom biologin
som dramatiskt kan förändra tiden det tar att undersöka ett smittämne
för att kunna göra mediciner och vacciner som passar det smittämnet.
Så det finns hjälpmedel,
men hjälpmedlen måste sättas in i ett globalt hälsosystem.
Och vi behöver vara förberedda.
Jag tror de bästa lektionerna om hur vi bör förbereda oss
återigen kommer från krigsförberedelser.
Vi har alltid soldater som är redo att ge sig av.
Vi har reservförband som snabbt kan utöka styrkorna.
NATO har en mobil enhet som kan agera mycket snabbt.
NATO gör många krigsövningar för att veta om folk har rätt kunskaper.
Förstår de bränsle och logistik
och rätt radiofrekvenser?
Så att de verkligen är redo att ge sig av.
Det är den sortens saker vi behöver för att kunna hantera en epidemi.
Vad är de viktigaste delarna?
Först och främst behöver vi stark hälsovård i fattiga länder.
Det är där mammor kan föda barn på ett tryggt sätt,
barn kan få sina vacciner.
Men det är också där utbrottet kommer att synas först.
Vi behöver medicinska reservförband:
Massor av människor med rätt utbildning och bakgrund
som är redo att ge sig av, som har expertis.
Och sen behöver vi kombinera den medicinska personalen med militär,
och dra nytta av att militären kan röra sig snabbt, hantera logistik
och säkra områden.
Vi behöver göra simuleringar,
virusövningar, inte krigsövningar, så att vi kan se var bristerna finns.
Senaste gången en virusövning gjordes i USA var 2001,
och det gick inte så bra.
Så här långt står det virus:1, människor: 0.
Slutligen behöver vi massor av avancerad forskning
inom vacciner och diagnostik.
Det har kommit några stora genombrott, till exempel via adenoassocierat virus,
som skulle kunna fungera mycket snabbt.
Jag har ingen exakt uppgift om vad det skulle kosta,
men jag är ganska säker på
att det är lite jämfört med den skada som annars skulle kunna ske.
Världsbanken estimerar att om vi får en världsomspännande influensaepidemi
kommer de globala hälsokostnaderna att överstiga 24 biljoner kronor
och vi skulle ha många miljoner dödsfall.
Dessa investeringar ger många fördelar
utöver att vi är förberedda för en epidemi.
Den grundläggande hälsovården och forskningen
skulle kunna minska den globala ojämlikheten i hälsa
och göra världen både mer rättvis och trygg.
Så jag tycker verkligen att detta borde vara en prioritet.
Vi behöver inte få panik.
Vi behöver inte bunkra burkar med spagetti eller gömma oss i källaren.
Men vi behöver sätta igång, för tiden är inte på vår sida.
Om det finns något gott som har kommit av ebolaepidemin
är det att den kan fungera som en varning så att vi förbereder oss.
Om vi börjar nu kan vi vara redo för nästa epidemi.
Tack.
(Applåder)