הרשו לי להודות לכם על ההזדמנות להרצות
על הסיפור הבינלאומי הגדול ביותר בחייכם המקצועיים,
שהוא גם האתגר הבינלאומי החשוב ביותר
שמצפה לעולם בעתיד הנראה לעין.
הסיפור הוא כמובן עלייתה של סין.
מעולם לפני כן לא היתה צמיחה של רבים כל-כך, מהר כל-כל,
במימדים רבים כל-כך.
האתגר הוא השפעתה של עליית סין -
הבלבול והמבוכה שזה יזרע בארה"ב
ובסדר הבינלאומי,
שארה"ב היתה עד כה האדריכלית והמגינה הראשית שלו.
מאה השנים האחרונות היו מה שההיסטוריונים מכנים כיום "מאה אמריקנית."
האמריקנים התרגלו למקומם
בראש כל היררכיה חברתית.
כך שעצם רעיון קיומה של מדינה אחרת
שעשויה להיות גדולה וחזקה כמו ארה"ב - או יותר -
נתפש בעיני אמריקנים רבים כמתקפה על זהותם.
כדי לראות את היריבות הזו בפרספקטיבה,
יועיל למקם אותה במפה ההיסטורית הגדולה יותר.
ב-500 השנים האחרונות היו 16 מקרים
שבהם כוח עולה איים להדיח כוח שולט.
מתוכם, 12 הסתיימו במלחמה.
עוד מעט, בנובמבר, נציין את יובל המאה
ליום האחרון במלחמה שהיתה כל-כך מקיפה,
עד שאילצה את ההיסטוריונים ליצור קטגוריה חדשה לגמרי: "מלחמת עולם".
בשעה ה-11 של היום ה-11
בחודש ה-11 של 1918,
נדמו תותחיה של מלחמת העולם ה-1,
אבל 20 מיליון בני-אדם נחו מתים.
אני יודע שהקהל כאן מתוחכם,
אז אתם מודעים לעלייתה של סין.
אתמקד לפיכך בהשפעה שיש לעלייתה של סין
על ארה"ב, על הסדר הבינלאומי
ועל הסיכויים למלחמה ולשלום.
אבל כמי שלימד שנים רבות בהרווארד,
נוכחתי לדעת שמפעם לפעם כדאי לעצור לרגע
רק כדי לוודא שכולנו בעניינים.
הדרך בה אני עושה זאת, אני מכריז על פסק-זמן,
ועורך לסטודנטים בוחן-פתע - לא יהיו ציונים, כמובן.
אז בואו ננסה זאת. פסק-זמן, בוחן-פתע:
שאלה:
לפני 40 שנה, ב-1978, סין החלה בדרכה אל השוק.
באותה עת, איזה אחוז ממיליארד אזרחיה של סין
נאבק להתקיים על פחות משני דולר ליום?
נחשו - 25%?
50%?
75%
90%.
מה דעתכם על כך?
90%.
תשעה מכל עשרה אנשים חיו על פחות משני דולר ליום.
2018, כעבור 40 שנה.
מהם המספרים?
מה ההימור שלכם?
הנה.
פחות מאחד למאה, היום.
ונשיא סין הבטיח שבתוך שלוש שנים
עשרות המיליונים האחרונים האלה יורמו
אל מעל לסף הזה.
אז למעשה זהו נס, שהתרחש במהלך חיינו.
קשה להאמין.
אבל קשה עוד יותר להתעלם מעובדות ברורות.
אומה שאפילו לא הופיעה באף אחת מטבלאות הליגה הבינלאומית
לפני 25 שנה
נסקה
והיא מתחרה בארה"ב ובתחומים מסוימים עולה עליה.
מכאן האתגר שיעצב את עולמנו:
סין הנמצאת במה שנראה כעלייה בלתי-ניתנת לעצירה
מאיצה אל עבר ארה"ב השלטת שלכאורה אין להזיזה,
על מסלול שעלול להביא להתנגשות הכי גדולה בהיסטוריה.
כדי לעזור לנו לתפוש את האתגר הזה,
אציג לכם הוגה-דעות גדול,
אציג לכם רעיון גדול,
ולאחר מכן - שאלה מכרעת.
ההוגה הגדול הוא תוקידידס.
אני יודע שזה שם לא קל להגייה,
ויש אנשים שיתקשו לבטאו.
אז בואו נעשה זאת ביחד. אחת, שתיים, שלוש:
תוקידידס.
פעם אחת נוספת: תוקידידס.
אז מי היה תוקידידס?
הוא היה אבי ההיסטוריה ומייסדה.
הוא כתב את ספר ההיסטוריה הראשון.
שמו: "תולדות המלחמה הפלופונסית",
והוא מספר על המלחמה ביוון לפני 2,500 שנה.
אז היום לפחות תוכלו לצייץ לחבריכם,
"הכרתי הוגה-דעות דגול.
"ואני יכול אפילו לבטא את שמו: תוקידידס."
אז לגבי אותה מלחמה שהשמידה את יוון הקלאסית,
כתב תוקידידס, כידוע:
"עלייתה של אתונה והפחד שזה זרע בליבה של ספרטה,
"הם שהפכו את המלחמה לבלתי-נמנעת."
כלומר, עלייתה של האחת
ותגובתה של האחרת
יצרו קוקטייל רעיל של גאווה,
שחצנות, פראנויה
שסיממו את שתיהן לצאת למלחמה.
וזה מביא אותי לרעיון הגדול:
מלכודת תוקידידס.
"המלכודת של תוקידידס" הוא ביטוי שטבעתי לפני שנים אחדות,
כדי להבליט את התובנה של תוקידידס.
המלכודת של תוקידידס היא הדינמיקה המסוכנת שמתרחשת
כשכוח עולה מאיים להדיח כוח שולט,
כמו אתונה -
או גרמניה שלפני 100 שנה, או סין בימינו -
וההשפעה שלהם על ספרטה,
או על בריטניה לפני 100 שנה, או על ארה"ב כיום.
כפי שאמר הנרי קיסינג'ר,
כשמכניסים לראש את הרעיון הזה, של מלכודת תוקידידס,
זה מספק זווית-ראיה
שמאפשרת להביט מבעד לחדשות ולרעש היומיומיים
ולהבין מה באמת קורה.
וכעת, לשאלה החשובה ביותר בנוגע לעולם של היום:
האם נלך בדרך שכבשה ההיסטוריה,
או שנצליח, בתערובת של דמיון, שכל ישר
ואומץ
למצוא דרך לנהל יריבות זו
ללא מלחמה שאיש אינו רוצה בה,
ושברור לכולם שתהיה הרת-אסון?
תנו לי חמש דקות להסביר זאת,
ובהמשך הערב, כשיופיעו הסיפורים החדשותיים הבאים
על סין שעשתה כך, ועל ארה"ב שהגיבה כך,
תוכלו להבין טוב יותר מה קורה
ואפילו להסביר את זה לחבריכם.
אז כפי שראינו בהיפוך הזה של פירמידת העוני,
סין ממש המריאה.
נסיקה מטאורית.
נשיאה לשעבר של צ'כיה, וצלאב האבל, לדעתי, ניסח זאת הכי טוב.
הוא אמר, "זה קרה כל-כך מהר שלא הספקנו בכלל להתפעל."
(צחוק)
כדי להזכיר לעצמי עד כמה עלי להתפעל,
אני מתבונן לפעמים מבעד לחלון משרדי בקיימברידג'
בגשר הזה, שעל נהר צ'ארלס,
שבין בי"ס קנדי לביה"ס לעסקים של הרווארד.
ב-2012, מדינת מסצ'וסטס אמרה שהיא עומדת לשפץ את הגשר הזה,
ושזה יארך שנתיים.
ב-2014 הם הודיעו שהוא עוד לא גמור.
ב-2015 הם אמרו שזה יארך שנה נוספת.
ב-2016 הם הודיעו, הוא עוד לא גמור,
ולא נודיע מתי הוא יהיה מוכן.
(צחוק)
לבסוף בשנה שעברה, העבודות הסתיימו - בחריגה גדולה פי 3 מהתקציב.
השוו זאת לגשר דומה שחציתי במכוניתי לפני חודש בבייג'ינג.
שמו הוא גשר סאנויאן.
ב-2015, סין החליטה שהיא רוצה לשפץ את הגשר ההוא.
יש עליו כפליים נתיבי תחבורה.
כמה זמן נדרש להם להשלים את המיזם הזה?
ב-2015, מה אתם אומרים?
נחשו - בסדר, שלושה -
הנה.
(צחוק)
התשובה היא 43 שעות.
(קהל) וואו!
(צחוק)
זה כמובן לא היה יכול לקרות בניו-יורק.
(צחוק)
מאחורי הביצוע המהיר הזה עומד מנהיג מוכוון-מטרה
וממשלה מתפקדת.
המנהיג הכי שאפתני, בעל היכולות הכי גדולות
בזירה הבינלאומית כיום הוא נשיא סין, שי ג'ינפינג.
והוא לא מנסה להסתיר את מה שהוא רוצה.
כפי שאמר, כשעלה על כס הנשיאות לפני שש שנים,
מטרתו היא להחזיר את סין לגדולתה -
(צחוק)
דגל שהניף הרבה לפני שדונלד טראמפ אימץ גירסה של זה.
לשם כך, שי ג'ינגפינג קבע יעדים ספציפיים למועדים ספציפיים:
2025, 2035 ו-2049.
עד 2025 סין מתכוונת להיות הכוח הדומיננטי
בשוק התעשייתי ב-10 טכנולוגיות מובילות,
ובהן מכוניות אוטונומיות, רובוטים,
בינה מלאכותית, מיחשוב קוונטי.
עד 2035 סין מתכוונת להיות מובילת החדשנות
בכל הטכנולוגיות המתקדמות.
ועד 2049, שנת יובל המאה
לייסוד הרפובליקה העממית,
סין מתכוונת להיות מס' 1 ללא עוררין,
כולל, אומר שי ג'ינגפינג, צבא שהוא מכנה "הִלָּחֵם ונַצח".
אלה הם כמובן יעדים נועזים, אבל עיניכם הרואות,
סין כבר צועדת בבטחה
לעבר יעדים אלה.
וכדאי שנזכור כמה מהר משתנה עולמנו.
לפני 30 שנה,
רשת האינטרנט טרם הומצאה אפילו.
מי ירגיש באופן הישיר ביותר את השפעת עלייתה של סין?
מן הסתם, מס' 1 הנוכחית.
ככל שסין גדלה, מתחזקת ומתעשרת,
מתקדמת יותר מבחינה טכנולוגית,
היא תתנגש באופן בלתי נמנע בעמדות ובעליונות האמריקניים.
בעיני אמריקנים חמומי-מוח,
ובפרט אמריקנים כפריים כמוני - אני מצפון-קרוליינה -
זה מאד לא בסדר.
"ארצות הברית" זה "מס' 1", זה מי שאנחנו.
אבל שוב, כפי שאמרתי: קשה להתעלם מעובדות ברורות.
לפני ארבע שנים ביקש ממני הסנטור מק'קיין להעיד בנושא זה
בפני ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט.
אז הכנתי להם תרשים, שכמו שאתם רואים,
משווה את ארה"ב וסין
לילדים משני צידיה של נדנדה במגרש המשחקים,
כשכל אחת מהן מיוצגת לפי גודל הכלכלה שלה.
עד 2004, גודלה של סין היה מחצית משלנו.
ב-2014, התמ"ג שלה היה שווה לשלנו.
ובמגמה הנוכחית, ב-2024 הוא יהיה פי אחת וחצי משלנו.
תוצאותיה של רעידת האדמה הזאת תורגשנה בכל מקום.
למשל, במלחמת הסחר הנוכחית,
סין היא כבר שותף הסחר מס' 1
של כל המדינות העיקריות באסיה.
וזה מחזיר אותנו אל ההיסטוריון היווני שלנו.
"מקרה מלכודת תוקידידס" של הרווארד סקר את 500 שנות ההיסטוריה האחרונות
ומצא 16 מקרים שבהם כוח עולה
איים להדיח כוח שולט.
מתוכם, 12 הסתיימו במלחמה,
והטרגדיה היא שבמעטים מאד מאלה
מישהו מהצדדים בכלל רצה במלחמה -
מעט ממלחמות אלה נפתחו ע"י הכוח העולה
או הכוח השולט.
אז איך זה עובד?
מה שקורה הוא שפרובוקציה של צד שלישי
מאלצת את אחד הצדדים להגיב,
וזה מפעיל מעגל קסמים
שגורר את שני הכוחות לכיוון שאיננו רצוי להן.
אם זה נשמע מטורף, זה אכן כך.
אבל אלה החיים.
זיכרו את מלחמת העולם הראשונה.
הפרובוקציה במקרה ההוא
היתה ההתנקשות בדמות משנית בחשיבותה,
הארכידוכס פרנץ פרדיננד,
שהובילה אז את קיסר אוסטרו-הונגריה
להציב לסרביה אולטימטום,
הן גררו אחריהן את בנות הברית השונות,
ובתוך חודשיים, אירופה כולה היתה נתונה במלחמה.
דמיינו את תוקידידס צופה היום בכדור הארץ.
מה הוא היה אומר?
האם היה יכול למצוא אדם מתאים יותר להנהיג את הכוח השולט
מאשר דונלד ג'יי טראמפ?
(צחוק)
או מנהיג מוכשר יותר להנהיג את הכוח העולה מאשר שי ג'ינגפינג?
הוא היה מגרד בפדחתו
והיה מן הסתם אומר שאיננו יכול לחשוב על פרובוקטור ססגוני יותר
מאשר קים ג'ונג און מצפון-קוריאה.
כל אחד מאלה נראה נחוש למלא את התפקיד המיועד לו
בצמוד לגמרי לתסריט.
לסיום, נחזור לשאלה המכרעת ביותר,
השאלה שתישא את התוצאות החמורות ביותר
על חיי כולנו:
האם האמריקנים והסינים יניחו לכוחות ההיסטוריה לדחוף אותנו למלחמה
שתהיה הרת-אסון לשני הצדדים?
או שנצליח לגייס את הדמיון והאומץ שלנו
ונמצא דרך לחיות יחד,
לחלוק במנהיגות של המאה ה-21,
או כדברי שי ג'ינגפינג, ליצור צורה חדשה ונהדרת של יחסי-כוחות?
זהו הנושא שאני מקדם בלהט
מזה שנתיים.
הזדמן לי לשוחח וגם להאזין
למנהיגים מכל הממשלות הנוגעות בדבר -
בייג'ינג, וושינגטון, סיאול, טוקיו -
ועם הוגי-דעות חשובים מכל תחומי האמנות והעסקים.
הלוואי והיה לי יותר לדווח.
הבשורות הטובות הן שהמנהיגים יותר ויותר מודעים
לדינמיקת תוקידידס זו
ולסכנות שנלוות אליה.
הבשורות הרעות הן שלאיש אין תכנית מעשית
לחמוק מהשגרה ההיסטורית.
אז ברור לי שנחוצים לנו רעיונות חדשים
מחוץ לקופסה, שחורגים מהתוואי הרגיל -
שיהיו אכן מתחום אחר או ממרחב אחר -
וזה מה שמביא אותי היום ל-TED
ומה שמביא אותי להציג בקשה.
בקהל הזה נוכחים רבים מהמוחות הכי יצירתיים בעולם,
אנשים שקמים בבוקר וחושבים
לא רק איך לנהל את העולם שיש לנו
אלא גם איך ליצור עולמות שכדאי שיהיו לנו.
אז אני מקווה שכאשר זה ייקלט אצלכם ותחשבו על זה,
לאחדים מכם יהיו רעיונות נועזים, פרועים אפילו,
שיחוללו שינוי במרחב הזה.
ורק כדי להזכיר לכם, ברשותכם,
זו לא תהיה הפעם הראשונה.
אזכיר לכם מה קרה מיד אחרי מלחמת העולם השניה.
קבוצה מופלאה של אמריקנים, אירופאים ואחרים,
לא רק מהממשלה, אלא גם מהתרבות והעסקים,
לקחו חלק בפרץ דמיון משותף.
ומה שהם דמיינו ומה שהם יצרו
היה סדר בינלאומי חדש,
הסדר שאיפשר לכם ולי לחיות את חיינו, את חיי כולנו,
ללא מלחמות גדולות
ובשגשוג רב יותר מכפי שהעולם הזה ראה מעודו.
אכן, סיפור מופלא.
המעניין הוא שכל נדבך במיזם הזה שהפיק תוצאות אלה,
כשהוצע לראשונה,
נדחה ע"י ממסד מדיניות החוץ
כ"נאיבי" או "בלתי-מציאותי".
תכנית מרשל היא הדוגמה הכי אהובה עלי.
אחרי מלחמת העולם השניה, האמריקנים חשו מותשים.
הם שחררו 10 מיליון חיילים,
הם התמקדו בסדר-יום פנימי דחוף.
אבל כשאנשים החלו להעריך עד כמה אירופה היתה הרוסה,
ועד כמה דורסני היה הקומוניזם הסובייטי,
האמריקנים החליטו לבסוף לגבות מס מעצמם,
אחוז וחצי מהתמ"ג מידי שנה במשך ארבע שנים,
ולשלוח את הכסף הזה לאירופה כדי לעזור בשיקום ארצות אלה,
כולל גרמניה ואיטליה,
שחייליהן זה עתה הרגו אמריקנים.
מדהים.
אז גם הוקם האו"ם.
מדהים.
ההכרזה האוניברסלית על זכויות האדם.
הבנק העולמי.
ברית נאט"ו.
כל המרכיבים האלה של סדר של שלום ושגשוג.
אז במילה אחת, עלינו לעשות זאת שוב.
ולדעתי, נחוץ לנו פרץ של דמיון ויצירתיות,
לאור לקחי ההיסטוריה,
כי כפי שמזכיר לנו הפילוסוף סנטיאנה,
בסופו של דבר, רק מי שמסרבים ללמוד מההיסטוריה
נידונים לחזור עליה.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)