Želeo bih da počnem jednostavnim pitanjem:
zašto siromašni donose toliko loših odluka?
Znam da je pitanje neprijatno,
ali pogledajte podatke.
Siromašni više pozajmljuju, manje štede,
više puše, manje vežbaju, više piju
i manje zdravo se hrane.
Zašto?
Pa, standardno objašnjenje
je jednom sumirala britanska premijerka, Margaret Tačer.
Nazvala je siromaštvo "manom ličnosti".
(Smeh)
U suštini, nedostatkom karaktera.
Sad, siguran sam da je malo vas koji biste bili toliko bezobzirni.
Međutim, zamisao da nešto nije u redu sa siromašnima
nije svojstvena jedino gđi Tačer.
Neki od vas možda veruju da bi siromašni trebalo da odgovaraju
za lične greške.
A drugi tvrde da bi trebalo da im pomognemo da donose bolje odluke.
Ali u srži je ista pretpostavka:
nešto nije u redu s njima.
Kad bismo samo mogli da ih promenimo,
kad bismo mogli da ih naučimo kako da žive svoje živote,
kad bi samo slušali.
I, da budem iskren,
ovako sam i ja dugo vremena razmišljao.
Pre tek nekoliko godina sam otkrio
da je sve što sam mislio da znam o siromaštvu pogrešno.
Sve je počelo kad sam slučajno nabasao na stručni rad
nekoliko američkih psihologa.
Putovali su oko 13000 kilometara, sve do Indije,
zbog fascinantnog istraživanja.
A radilo se o eksperimentu sa uzgajivačima šećerne trske.
Trebalo bi da znate da ovi zemljoradnici prikupe oko 60 procenata
svog godišnjeg prihoda odjednom,
odmah nakon žetve.
Ovo znači da su jedan deo godine relativno siromašni,
a drugi deo godine su bogati.
Istraživači su tražili od njih da urade test inteligencije pre i posle žetve.
Ono što su kasnije otkrili, potpuno me je raspametilo.
Zemljoradnici su pre žetve imali značajno gore rezultate na testu.
Efekti života u siromaštvu, ispostavilo se,
odgovaraju gubitku 14 poena količnika inteligencije.
Sad, da vam to slikovito objasnim,
to je uporedivo s gubitkom noćnog sna
ili s efektima alkoholizma.
Nekoliko meseci kasnije, čuo sam da Eldar Šafir,
profesor na Univerzitetu Prinston i jedan od autora ovog istraživanja,
dolazi u Holandiju, gde ja živim.
Pa smo se sreli u Amsterdamu
kako bismo razgovarali o ovoj novoj, revolucionarnoj teoriji siromaštva.
I mogu da je sumiram u dve reči:
mentalitet oskudnosti.
Ispostavlja se da se ljudi različito ponašaju
kada smatraju za nešto da je oskudno.
A o čemu se radi, nije naročito bitno -
bilo da nemaju dovoljno vremena, novca ili hrane.
Svima vam je poznat onaj osećaj,
kad imate previše obaveza
ili kada odlažete pauzu za ručak
i šećer u krvi vam padne.
Ovo vam sužava usredsređenost na trenutni nedostatak -
na sendvič koji morate odmah da dobijete,
na sastanak koji počinje za pet minuta
ili račune koje morate da platite sutra.
Te, dugoročna perspektiva nestaje s vidika.
Možete to uporediti s novim kompjuterom
na kom odjednom radi 10 zahtevnih programa.
Postaje sve sporiji i sporiji, pravi greške.
Vremenom se zamrzne -
ne zato što se radi o lošem kompjuteru,
već zato što ima previše toga da obavi odjednom.
Siromašni imaju isti problem.
Ne donose glupe odluke zato što su glupi,
već zato što žive u kontekstu
u kom bi bilo ko donosio glupe odluke.
Te sam iznenada shvatio
zašto mnogi od naših programa protiv siromaštva ne funkcionišu.
Ulaganja u obrazovanje, na primer, često su potpuno nedelotvorna.
Siromaštvo nije nedostatak znanja.
Skorašnja analiza 201 istraživanja
o efikasnosti obuke raspolaganja novcem
je došla do zaključka da obuka nije imala nikakav efekat.
Nemojte me pogrešno razumeti -
ovo ne znači da siromašni ne nauče ništa -
mogu da budu mudriji, zasigurno.
Međutim, to nije dovoljno.
Ili, kako mi je profesor Šafir rekao:
"To je kao da učite nekoga da pliva,
a onda ga bacite u olujno more."
I dalje pamtim kako sam sedeo tu,
zbunjen.
A onda mi je sinulo
da smo ovo mogli da shvatimo decenijama ranije.
Mislim, ovim psiholozima nisu trebali nekakvi komplikovani skeneri za mozak;
dovoljno je bilo da izmere IQ zemljoradnika,
a testovi inteligencije su izumljeni pre više od 100 godina.
Zapravo sam se setio da sam već čitao o psihologiji siromaštva.
Džordž Orvel, jedan od najvećih pisaca koji je ikad postojao,
iz prve ruke je iskusio siromaštvo 1920-ih.
"Suština siromaštva", pisao je,
"je u tome što ono poništava budućnost."
I čudio se, citiram:
"Kako ljudi uzimaju zdravo za gotovo da imaju pravo da vam popuju
i da se mole za vas,
čim vam prihodi padnu ispod određenog nivoa."
Sad, svaka ova reč i danas ima odjek.
Naravno, veliko pitanje glasi:
šta može da se uradi?
Savremeni ekonomisti imaju nekoliko rešenja na raspolaganju.
Možemo pomoći siromašnima s njihovom papirologijom
ili im poslati tekstualnu poruku da ih podsetimo da plate račune.
Ovaj tip rešenja je uveliko popularan kod savremenih političara,
uglavnom jer,
pa, gotovo da ništa ne košta.
Mislim da su ova rešenja simbol našeg doba
u kojem se suviše često bavimo simptomima,
ali ignorišemo osnovni uzrok.
Pa se pitam:
zašto prosto ne izmenimo kontekst u kom siromašni žive?
Ili, vraćajući se na kompjutersku analogiju:
zašto da nastavimo da popravljamo softver
kad lako možemo da rešimo problem instaliranjem dodatne memorije?
U tom momentu, profesor Šafir je odgovorio praznim pogledom.
I nakon nekoliko sekundi je rekao:
"Ah, shvatam.
Misliš, želiš prosto da daš više novca siromašnima
kako bi iskorenio siromaštvo.
Ah, naravno, to bi bilo sjajno.
Ali plašim se da ta vrsta levičarske politike,
koju imate u Amsterdamu -
ne postoji u Americi."
Međutim, da li je ovo zaista staromodna, levičarska ideja?
Sećam se da sam čitao o starom planu -
nečemu što su predložili neki vodeći istorijski mislioci.
Filozof Tomas Mor je to prvi put nagovestio u knjizi "Utopija",
pre više od 500 godina.
A zastupnici ovoga se protežu čitavim spektrom od levo do desno,
od učesnika kampanje za građanska prava, Martina Lutera Kinga,
do ekonomiste Miltona Fridmana.
A radi se o neverovatno prostoj ideji:
zagarantovanosti osnovnog prihoda.
Šta je to?
Pa, to je lako,
to je mesečni dohodak, dovoljan da vam plati osnovne potrebe:
hranu, smeštaj, obrazovanje.
Krajnje je bezuslovno,
pa vam niko neće govoriti šta morate da radite za to
i niko vam neće govoriti šta da radite s tim.
Osnovini prihod nije usluga, već pravo.
Uz njega ne ide ljaga.
Pa, kako sam saznao za pravu prirodu siromaštva,
nisam mogao da prestanem da se pitam:
da li je ovo zamisao na koju smo svi čekali?
Da li zaista može da bude tako prosto?
A u tri godine koje su usledile,
pročitao sam sve što sam mogao da nađem o osnovnom prihodu.
Istražio sam desetine eksperimenata
koji su izvedeni širom sveta
i nije mi trebalo dugo da nabasam na priču o gradiću
koji je uspeo - koji je zapravo iskorenio siromaštvo.
Ali onda...
skoro svi su zaboravili na to.
Priča počinje u Dofinu, u Kanadi.
Svi u ovom gradiću su 1974. imali zagarantovan osnovni prihod,
time je obezbeđeno da niko ne padne ispod crte siromaštva.
Na početku eksperimenta,
armija istraživača je stigla u grad.
Četiri godine je sve išlo kako treba.
Ali onda je na vlast izglasana nova vlada,
a novi kanadski kabinet nije video mnogo koristi od skupog eksperimenta.
Pa, kad je postalo jasno da nije preostalo novca da se analiziraju rezultati,
istraživači su odlučili da spakuju dokumenta u nekih 2000 kutija.
Prošlo je 25 godina,
a onda je Evelin Fordžet, kanadska profesorka,
našla zabeleške.
Tokom tri godine je podvrgavala podatke svim tipovima statističke analize,
i šta god da isprobala,
rezultati su svaki put bili isti:
eksperiment je bio veoma uspešan.
Evelin Fordžet je otkrila
da ljudi u Dofinu, ne samo da su bili bogatiji,
već i pametniji i zdraviji.
Uspeh dece u školama se značajno popravio.
Stopa hospitalizacije je umanjena za skoro 8,5 procenata.
Incidenti kućnog nasilja su bili u padu,
kao i žalbe na mentalno zdravlje.
A ljudi nisu davali otkaz na poslu.
Jedini koju su malo manje radili su bili nove majke i đaci -
koji su duže išli u školu.
Slični rezultati su kasnije otkriveni
u bezbroj drugih eksperimenata širom planete,
od SAD-a do Indije.
Dakle...
evo šta sam naučio.
Kada se radi o siromaštvu,
mi, bogati, bi trebalo da prestanemo da se pravimo da najbolje znamo.
Trebalo bi da prestanemo da šaljemo cipele i igračke siromašnima,
ljudima koje nikad nismo upoznali.
I trebalo bi da se otarasimo ogromne industrije pokroviteljskih birokrata
kad jednostavno možemo da njihove plate damo
siromašnima, kojima oni tobož pomažu.
(Aplauz)
Jer, mislim, sjajna stvar kod novca
je što ljudi mogu njime da kupe stvari koje su im potrebne,
a ne stvari koje samoproklamovani stručnjaci misle da su im potrebne.
Samo zamislite koliko briljantnih naučnika i preduzetnika i pisaca,
poput Džordža Orvela,
trenutno vene u oskudici.
Zamislite koliko energije i talenta bismo oslobodili,
kad bismo se otarasili siromaštva jednom za svagda.
Verujem da će osnovni prihod ljudima delovati poput rizičnog kapitala.
Ali ne možemo priuštiti da ga ne usvojimo
jer je siromaštvo veoma skupo.
Samo pogledajte troškove dečjeg siromaštva u SAD-u, na primer.
Procenjuje se na 500 milijardi dolara godišnje,
u vidu većih troškova zdravstvene nege, većih stopa ispisivanja iz škole
i više kriminala.
Sad, ovo je neverovatno traćenje ljudskog potencijala.
Ali razgovarajmo o onome što bode oči.
Kako uopšte možemo da priuštimo zagarantovan osnovni prihod?
Pa, zapravo je mnogo jeftinije nego što biste pomislili.
U Dofinu su ga finansirali putem negativnog poreza na prihod.
Ovo znači da vam se prihod dopunjava
čim padnete ispod granice siromaštva.
A u ovom scenariju,
prema procenama naših najboljih ekonomista,
za neto trošak od 175 milijardi -
to je četvrtina ulaganja u vojsku SAD-a, jedan procenat BDP-a -
mogli biste da izdignete sve osiromašene Amerikance iznad granice siromaštva.
Mogli biste zapravo da iskorenite siromaštvo.
E, to bi trebalo da nam bude cilj.
(Aplauz)
Prošlo je vreme za koještarije i sitne pomake.
Zaista verujem da je došlo vreme za radikalno nove ideje,
a osnovni prihod je mnogo više od tek još jednog zakonskog akta.
Takođe se radi o potpuno novoj zamisli toga šta je posao.
A u tom smislu,
neće samo osloboditi siromašne,
već i nas ostale.
Trenutno, milioni ljudi osećaju
da njihovi poslovi nemaju mnogo smisla, niti značaja.
Nedavna anketa među 230.000 zaposlenih
u 142 države
je otkrila da svega 13 procenata radnika zapravo voli svoj posao.
A druga anketa je otkrila da gotovo 37 procenata britanskih radnika
ima posao za koji smatraju da je bespotreban.
Kao što Bred Pit kaže u "Borilačkom klubu":
"Prečesto radimo poslove koje mrzimo
da bismo mogli da kupimo gluposti koje nam ne trebaju."
(Smeh)
Sad, da se razumemo -
ne govorim ovde o nastavnicima i đubretarima
i negovateljima.
Kad bi oni prestali da rade,
bili bismo u nevolji.
Govorim o svim tim dobro plaćenim profesionalcima sa odličnim biografijama
koji zarađuju baveći se...
P2P sastancima strateških transaktora
dok mozgaju o vrednosti dodataka neorganizovanog koautorstva
u mrežnom društvu.
(Smeh)
(Aplauz)
Ili nešto slično.
Samo zamislite još jednom koliko talenata traćimo,
samo zato što govorimo deci da će morati da "zarađuju za život".
Ili se setite jadikovke matematičkog genija koji radi u Fejsubuku:
"Najbolji umovi moje generacije
razmišljaju kako da navedu ljude da klikću na reklame."
Ja sam istoričar.
A ako nas istorija ičemu uči,
to je da stvari mogu da budu drugačije.
Ništa nije neizbežno
kod toga kako smo trenutno osmislili društvo i ekonomiju.
Ideje mogu da promene, i menjaju svet.
I mislim da je naročito u proteklih nekoliko godina
postalo i više nego jasno
da se ne možemo držati statusa kvo -
da su nam potrebne nove ideje.
Znam da se mnogi od vas možda osećaju pesimistično
zbog budućnosti rastuće nejednakosti,
ksenofobije
i klimatskih promena.
Ali nije dovoljno znati protiv čega smo.
Takođe moramo da budemo za nešto.
Martin Luter King nije rekao: "Imam noćnu moru."
(Smeh)
Imao je san.
(Aplauz)
Dakle...
evo mog sna:
verujem u budućnost
u kojoj vrednost vašeg rada neće određivati
veličina vaše plate,
već količina sreće koju širite
i količina smisla kojeg pružate.
Verujem u budućnost
u kojoj svrha obrazovanja nije u tome da vas pripremi za novi beskoristan posao,
već za svrsishodan život.
Verujem u budućnost
u kojoj život bez siromaštva nije privilegija,
već pravo koje svi zaslužujemo.
Dakle, tu smo.
Tu smo.
Imamo istraživanja, imamo dokaze
i imamo sredstva.
Sad, više od 500 godina nakon što je Tomas Mor pisao o osnovnom prihodu
i 100 godina nakon što je Džordž Orvel otkrio pravu prirodu siromaštva,
svi moramo da promenimo pogled na svet
jer siromaštvo nije karakterni nedostatak.
Siromaštvo je nedostatak novca.
Hvala vam.
(Aplauz)