Aloitan yksinkertaisella kysymyksellä:
Miksi köyhät niin usein tekevät huonoja valintoja?
Tiedän, että se on kova kysymys,
mutta katsohan tilastoja. Köyhät lainaavat
useammin, säästävät vähemmän,
tupakoivat enemmän, liikkuvat vähemmän, juovat enemmän
ja syövät epäterveellisemmin.
Miksi?
Vakiovastauksen antoi kerran
Ison-Britannian entinen pääministeri Margaret Thatcher.
Hän kutsui köyhyyttä "persoonallisuusviaksi".
(Naurua)
Yksinkertaisesti, luonteen puutteeksi.
Olen varma, etteivät useat teistä olisi noin tylyjä.
Mutta ajatus siitä, että köyhissä itsessään on jotain vikaa,
ei ole rouva Thatcherin yksityisomaisuutta.
Jotkut teistä voivat ajatella, että köyhiä olisi pidettävä vastuussa
omista virheistään.
Toiset ehkä sanovat, että meidän tulisi auttaa heitä tekemään parempia päätöksiä.
Perimmäinen oletus on kuitenkin sama:
köyhissä on jotakin vialla.
Jos vain voisimme muuttaa heidät,
jos vain voisimme opettaa heitä elämään elämiään,
jos he vain kuuntelisivat.
Rehellisesti sanottuna,
näin itsekin pitkään ajattelin.
Vasta muutama vuosi sitten tajusin,
että mikään, mitä olin luullut köyhyydestä tietäväni, ei ollut totta.
Kaikki sai alkunsa törmättyäni sattumalta erääseen
amerikkalaiseen tutkimukseen.
Psykologit matkasivat 8000 mailin päähän Intiaan,
kiehtovaa tutkimusta varten.
Kokeilussa tutkittiin sokeriruo'on viljelijöiden oloja.
Nämä viljelijäthän saavat noin 60 prosenttia
vuosittaisista tuloistaan yhdellä kertaa,
heti sadonkorjuun jälkeen.
Näin ollen he ovat osan vuodesta suhteellisen köyhiä
ja toisen taas rikkaita.
Tutkijat teettivät viljelijöillä älykkyystestin ennen sadonkorjuuta
ja sen jälkeen.
Havainto, jonka he sitten tekivät, oli häkellyttävä.
Viljelijöiden testitulokset ennen sadonkorjuuta olivat paljon heikompia.
Näyttää siltä, että köyhyyden vaikutukset
heikentävät älykkyysosamäärää 14 pisteellä.
Jotta ymmärtäisitte asian merkityksen,
pistemäärä on verrattavissa unettoman yön
tai alkoholisoitumisen vaikutuksiin.
Pari kuukautta myöhemmin kuulin Eldar Shafirin,
joka on Princetonin yliopiston professori ja yksi tutkimuksen tekijöistä,
saapuvan vierailulle kotimaahani Hollantiin.
Tapasimme siis Amsterdamissa
keskustellaksemme hänen uudesta, vallankumouksellisesta köyhyysteoriastaan.
Sen voi tiivistää kahteen sanaan:
niukkuuden mielenlaatu.
Ihmisten käytös muuttuu,
kun he huomaavat jonkin asian niukkuuden.
Ei sen väliä, mikä tuo asia on
-- oli kyse sitten ajan, rahan tai ruoan niukkuudesta.
Tiedätte kyllä tunteen,
kun on liikaa tekemistä,
tai kun olette lykänneet lounastaukoa
ja verensokeri syöksyy laskuun.
Tämä kaventaa keskittymisen välittömään puutteeseen --
siihen voileipään, joka on heti saatava,
kokoukseen, joka alkaa viiden minuutin päästä
tai laskuihin, jotka on maksettava huomiseen mennessä.
Niinpä pitkän tähtäimen näkökulma joutaa mennä.
Sitä voisi verrata uuteen tietokoneeseen.
joka pyörittää kymmentä ohjelmaa yhtä aikaa.
Kone hidastuu hidastumistaan, ja tekee virheitä.
Lopulta se tilttaa --
ei siksi, että se olisi huono tietokone,
vaan siksi, että sen on tehtävä liikaa yhdellä kertaa.
Köyhillä on sama ongelma.
He eivät tee tyhmiä valintoja siksi, että olisivat tyhmiä,
vaan siksi, että elävät olosuhteissa,
joissa kuka tahansa tekisi tyhmiä valintoja.
Äkkiä ymmärsin,
miksi niin monet köyhyyden vastaisista ohjelmistamme eivät toimi.
Esimerkiksi koulutusinvestoinnit ovat usein täysin tehottomia.
Köyhyys ei ole tiedon puutetta.
Hiljattain 201 tutkimuksen pohjalta tehty analyysi,
joka käsitteli rahankäytön ohjauksen hyötyjä,
tuli siihen tulokseen, ettei ohjauksella juuri ole vaikutusta.
Älkää käsittäkö minua väärin.
En tarkoita, että köyhät eivät oppisi mitään,
varmasti he voivat viisastua.
Mutta se ei riitä.
Tai kuten professori Shafir sanoi,
"se on kuin opettaisi jonkun uimaan
ja heittäisi hänet sitten myrskyävään mereen."
Muistan, kuinka istuin siinä,
ymmälläni.
Äkkiä oivalsin,
että olisimme voineet päätellä tämän jo aikaa sitten.
Nämä psykologithan eivät tarvinneet monimutkaisia aivokuvauksia,
heidän oli vain mitattava viljelijöiden ÄO
ja älykkyystestithän keksittiin yli vuosisata sitten.
Oikeastaan tajusin törmänneeni köyhyyden psykologiaan aiemminkin.
George Orwell, yksi suurimmista kirjailijoista koskaan,
joutui omakohtaisesti kokemaan köyhyyttä 1920-luvulla.
"Köyhyyden ydin", hän kirjoitti tuolloin,
on siinä, että se "tuhoaa tulevaisuuden".
Ja hän hämmästeli, lainaus,
"kuinka ihmiset pitävät itsestäänselvänä oikeuttaan saarnata sinulle
ja rukoilla puolestasi
heti, kun tulosi laskevat tietyn rajan alapuolelle".
Nuo sanat ovat edelleen aivan yhtä tosia.
Suuri kysymys tietysti on:
Mitä asialle voidaan tehdä?
Nykyajan taloustieteilijöillä on pari vastausta hihassaan.
Voisimme auttaa köyhiä paperihommissa
tai lähettää heille laskujen maksusta muistuttavan tekstarin.
Tämänkaltaiset ratkaisut ovat hyvin suosittuja nykypoliitikkojen keskuudessa,
enimmäkseen siitä syystä,
etteivät ne maksa juuri mitään.
Tällaiset ratkaisut ovat mielestäni vertauskuva tälle ajalle,
jossa me niin usein hoidamme oireita,
mutta sivuutamme perimmäiset syyt.
Pohdinkin:
Miksi emme vain muuttaisi olosuhteita, joissa köyhät elävät?
Tai, palatakseni tietokonevertaukseen:
Miksi näperrellä ohjelmistojen parissa,
kun sen sijaan voimme helposti ratkaista ongelman koneen muistia lisäämällä?
Tässä kohtaa professori Shafir katsoi minuun ilmeettömin kasvoin.
Parin sekunnin päästä hän sanoi:
"Ah, ymmärrän.
Haluat siis jakaa enemmän rahaa köyhille
hävittääksesi köyhyyden kokonaan.
Joo, olisihan se hienoa.
Mutta luulen, että sellaista vasemmistolaisuutta,
kuin teillä täällä Amsterdamissa on,
ei Yhdysvalloissa tunneta."
Mutta onko tämä todellakin vanhanaikainen, vasemmistolainen ajatus?
Muistan lukeneeni vanhasta ideasta,
jota eräät menneisyyden suuret ajattelijat ovat ehdottaneet.
Filosofi Thomas More viittasi siihen ensimmäisenä teoksessaan "Utopia"
yli 500 vuotta sitten.
Sen kannattajia on löytynyt niin oikealta kuin vasemmaltakin,
aina ihmisoikeustaistelija Martin Luther Kingistä
taloustieteilijä Milton Friedmaniin.
Kysymyksessä on uskomattoman yksinkertainen ajatus:
Perustoimeentulon takuu.
Mitä se on?
No, vastaus on helppo.
Se on kuukausittainen apuraha, joka riittää perusmenoihin:
ruokaan, asuntoon ja koulutukseen.
Se on täysin vastikkeeton,
joten kukaan ei voi määrätä, mitä sen eteen olisi tehtävä,
eikä kukaan voi määrittää, miten ihmisten tulisi se käyttää.
Perustoimeentulo ei ole etu, vaan oikeus.
Siihen ei liity minkäänlaista leimaa.
Oppiessani tuntemaan köyhyyden todellisen luonteen
en voinut lakata pohtimasta:
Onko tässä se ajatus, jota olemme kaikki odottaneet?
Voisiko se todella olla näin yksinkertaista?
Ja kolmena seuraavana vuonna
luin perustulosta kaiken, mitä käsiini sain.
Tutustuin kymmeniin kokeiluihin,
joita eri puolilla maailmaa on toteutettu,
eikä kestänyt kauaakaan kun jo törmäsin kertomukseen kaupungista,
joka oli sen tehnyt -- todella hävittänyt köyhyyden.
Mutta sitten...
Lähes kaikki unohtivat asian.
Tarina alkaa Dauphinin kaupungista Kanadassa.
Vuonna 1974 jokaiselle tämän pikkukaupungin asukkaalle
luvattiin perustulo,
joka takaisi, ettei kukaan jäisi köyhyysrajan alapuolelle.
Kokeilun alussa
joukko tutkijoita jalkautui kaupunkiin.
Neljän vuoden ajan kaikki sujui hyvin.
Mutta sitten valtaan nousi uusi hallitus,
eikä se nähnyt kalliissa kokeilussa olevan paljoakaan järkeä.
Joten kun kävi selväksi, ettei rahaa ollut jäljellä tutkimustulosten analysointiin,
tutkijat päättivät pakata aineistonsa noin 2000 laatikkoon.
Kului kaksikymmentäviisi vuotta,
kunnes kanadalainen professori Evelyn Forget
löysi tutkimusaineiston.
Kolmen vuoden ajan hän analysoi aineistoa erilaisin menetelmin,
ja mitä tahansa hän kokeilikin,
tulokset olivat aina vain samat:
kokeilu oli ollut täydellinen menestys.
Evelyn Forget havaitsi,
etteivät dauphinilaiset vain rikastuneet, vaan tulivat
myös fiksummiksi ja terveemmiksi.
Lasten koulumenestys parani huomattavasti.
Sairaalahoidossa olevien määrä putosi 8,5 prosentilla.
Perheväkivalta väheni,
samaten mielenterveysongelmat.
Eivätkä ihmiset lakanneet käymästä töissä.
Työntekoaan vähensivät hieman vain tuoreet äidit sekä opiskelijat,
joiden opintoaika piteni.
Samanlaisia tuloksia on sittemmin saatu
lukemattomissa muissa kokeiluissa ympäri maailmaa,
Yhdysvalloista aina Intiaan asti.
Joten...
Tämän olen oppinut:
Köyhyydestä puhuttaessa
meidän hyväosaisten tulisi lakata teeskentelemästä, että tiedämme parhaiten.
Meidän tulisi lakata antamasta kenkiä ja leluja köyhille,
ihmisille, joita emme edes tunne.
Meidän tulisi myös päästä eroon holhoavista byrokraateista -
voisimmehan vain antaa heidän palkkansa
köyhille, heidän avustettavilleen.
(Aplodeja)
Koska rahassahan on se hieno puoli,
että sillä voi hankkia tarvitsemiaan asioita,
sen sijaan, mitä muka asiantuntijat uskovat köyhien tarvitsevan.
Kuvittele, kuinka moni taitava tiedemies, yrittäjä ja kirjailija,
George Orwellin tavoin,
näivettyy nyt niukoissa oloissa.
Kuvittele, mikä määrä energiaa ja kykyjä vapautuisi,
jos pääsisimme köyhyydestä kokonaan eroon.
Uskon, että perustulo voisi toimia ihmisiä hyödyttävän riskipääoman tavoin.
Meillä ei ole varaa olla kokeilematta sitä,
sillä köyhyys tulee valtavan kalliiksi.
Ajatellaan vaikkapa lapsiköyhyyden kustannuksia Yhdysvalloissa.
Niiden on arvioitu nousevan vuosittain 500 miljardiin dollariin
isompina terveydenhoitomenoina, korkeampina koulupudokasmäärinä
ja kasvaneena rikollisuutena.
Tämä on käsittämätöntä inhimillisen potentiaalin haaskausta.
Mutta puhutaan nyt virtahevosta olohuoneessa.
Kuinka meillä voisi olla varaa taata kaikille perustulo?
No, oikeastaan se tulee paljon halvemmaksi kuin saatat luulla.
Dauphinissa kokeilu rahoitettiin negatiivisella tuloverolla,
mikä tarkoittaa, että tulojasi korotetaan
heti, kun ne putoavat köyhyysrajan alapuolelle.
Tuossa skenaariossa,
taloustieteilijöiden parhaiden arvioiden mukaan,
175 miljardin dollarin nettohintaan -
summalla, joka on neljäsosa Yhdysvaltain puolustusmenoista ja prosentti BKT:stä -
kaikki Yhdysvaltain köyhät voitaisiin nostaa köyhyysrajan yläpuolelle.
Köyhyys on todella poistettavissa kokonaan.
Sen tulisi olla päämäärämme.
(Aplodeja)
Pikkupohdintojen ja kevyiden tönäisyjen aika on historiaa.
Uskon todella, että nyt on uusien, radikaalien ideoiden aika
ja perustulo on paljon enemmän kuin pelkkä poliittinen toimenpide.
Se tarkoittaa myös työnteon merkityksen ajattelemista kokonaan uusiksi.
Siinä mielessä
perustulo ei vapauta ainoastaan köyhiä
vaan myös meidät muut.
Nykyään miljoonat ihmiset kokevat,
ettei heidän tekemänsä työ ole kovinkaan mielekästä.
Hiljattain tehty kysely, johon osallistui 230000 työntekijää
142 maasta,
osoitti, että vain 13 prosenttia työntekijöistä todella pitää työstään.
Toisessa kyselyssä taas selvisi, että jopa 37 prosenttia brittityöntekijöistä
tekee työtä, jota ei heidän mielestään edes tarvittaisi.
Kuten Brad Pitt sanoo elokuvassa "Fight Club",
"Liian usein teemme inhoamaamme työtä ostaaksemme kamaa, jota emme tarvitse."
(Naurua)
Älä käsitä minua väärin,
en nyt puhu opettajista tai roskakuskeista,
tai hoivatyöntekijöistä.
Jos he lopettaisivat työnteon,
olisimme pulassa.
Tarkoitan kaikkia niitä hyvinpalkattuja ammattilaisia loistavine cv:eineen,
jotka palkkansa eteen osallistuvat
strategisiin vertaisverkkokokouksiin
samalla breinstormaten disruptiivisen yhteistyön lisäarvosta
verkostoyhteiskunnassa.
(Naurua)
(Aplodeja)
Tai jotain sinne päin.
Mieti nyt, mikä määrä kykyjä meneekään hukkaan
vain siksi, että sanomme lapsillemme, että heidän on "tienattava elantonsa".
Tai mieti sitä Facebookille työskennellyttä matikkaneroa,
joka kerran valitti sukupolvensa parhaiden mielten
pohtivan, kuinka saada ihmiset klikkaamaan mainoksia.
Olen historioitsija,
ja jos historia voi meille jotakin opettaa,
niin sen, että asiat voisivat olla toisinkin.
Tavassa, jolla yhteiskuntamme
ja taloutemme on järjestetty, ei ole mitään väistämätöntä.
Ideat voivat muuttaa ja muuttavatkin maailmaa.
Luulen, että etenkin parin viime vuoden aikana
on käynyt entistä selvemmäksi,
ettemme voi pitäytyä vallitsevaan tilaan,
että tarvitsemme uusia ajatuksia.
Tiedän, että monet teistä ovat ehkä pessimistisiä
mitä tulee kasvavaan eriarvoisuuteen,
muukalaisvastaisuuteen
ja ilmastonmuutokseen.
Mutta ei riitä, että tunnemme vihollisemme.
On myös puolustettava jotakin.
Martin Luther King ei sanonut: minulla on painajainen.
(Naurua)
Hänellä oli unelma.
(Aplodeja)
Joten...
Tässä minun unelmani:
Uskon tulevaisuuteen,
jossa tekemäsi työn arvo ei määräydy
tilipussisi koon mukaan,
vaan sen ilon määrän, jota toisille tuot,
ja sen merkityksen, jonka työhösi annat.
Uskon tulevaisuuteen,
jossa koulutuksen tehtävä ei ole valmistaa sinua hyödyttömään työhön,
vaan hyvin elettyyn elämään.
Uskon tulevaisuuteen,
jossa eläminen köyhyydestä vapaana ei ole etuoikeus,
vaan oikeus, joka kuuluu kaikille.
Joten tässä me nyt olemme.
Tässä me olemme.
Meillä on tutkimusta, meillä on näyttöä
ja meillä on keinot.
Tänä päivänä, yli 500 vuotta sen jälkeen, kun Thomas More kirjoitti perustulosta,
ja 100 vuotta sen jälkeen, kun Orwell oivalsi köyhyyden todellisen luonteen,
meistä jokaisen tulee muuttaa maailmankuvaansa,
koska köyhyys ei ole luonteen puutetta.
Köyhyys on rahan puutetta.
Kiitos.
(Aplodeja)