Jeg vil gerne starte med et simpelt spørgsmål:
Hvorfor tager de fattige så mange dårlige valg?
Jeg ved, at det er et svært spørgsmål,
men kig på dataen.
De fattige låner mere, sparer mindre,
ryger mere, træner mindre, drikker mere
og spiser mindre sundt.
Hvorfor?
Tja, standardforklaringen
blev opsummeret af den britiske premierminister, Margaret Thatcher.
Hun kaldte fattigdom "en personlighedsbrist".
(Latter)
Dybest set mangel på karakter.
De færreste ville være så direkte.
Men idéen om, at der er noget i vejen med de fattige selv
er fru Thatcher ikke ene om.
I mener måske, at fattige er ansvarlige
for deres egne fejl.
Andre vil måske hævde, at vi burde hjælpe dem med at træffe bedre valg.
Men den underliggende antagelse er den samme:
der er noget galt med dem.
Hvis vi kunne ændre dem,
hvis vi kunne lære dem, hvordan de skulle leve,
hvis bare de lyttede.
Ærligt talt,
var det også min holdning længe.
For få år siden opdagede jeg,
at al min viden om fattigdom var forkert.
Det hele startede, da jeg læste en afhandling
af nogle amerikanske psykologer.
De var rejst 13.000 km. til Indien for at foretage
en fascinerende undersøgelse.
Det var et eksperiment med bønder, der dyrkede sukkerrør.
Disse bønder får 60%
af deres årlige indkomst på en gang,
lige efter høsten.
De er altså relativt fattige den ene del af året
og rige den anden del.
Forskerne testede bøndernes intelligens før og efter høsten.
Deres opdagelse overraskede mig fuldstændigt.
Bønderne scorede meget lavere i testen før høsten.
Det viser sig at leve i fattigdom
svarer til at miste 14 point i en IK-test.
Det svarer til at mangle
en nats søvn
eller være alkoholiker.
Få måneder senere hørte jeg, at Eldar Shafir,
professor ved Princeton Universitet og medforfatter af denne afhandling,
kom til Holland, hvor jeg bor.
Vi mødtes i Amsterdam
for at tale om hans banebrydende nye teori om fattigdom.
Jeg kan sammenfatte den i et ord:
Knaphedsmentalitet.
Det viser sig, at mennesker opfører sig anderledes,
når en ting er en mangelvare.
Det er ligegyldigt, hvad den ting er,
om det er mangel på tid, penge eller mad.
Vi kender alle følelsen af
at have for meget at lave,
eller hvis vi har sprunget frokosten over,
og vores blodsukker dykker.
Det indsnævrer dit fokus
til den sandwich du SKAL have nu,
det møde, der starter om fem minutter,
eller de regninger, der SKAL betales i morgen.
Langtidsperspektivet forsvinder.
Det kan sammenlignes med en ny computer,
der kører ti tunge programmer på en gang.
Den bliver langsommere og laver fejl.
Til sidst går den i stå -
ikke fordi det er en dårlig computer,
men fordi den skal lave for meget på en gang.
Fattige har det samme problem.
De træffer ikke dårlige beslutninger, fordi de er dumme,
men fordi de lever i en sammenhæng,
hvor alle træffer dårlige beslutninger.
Pludselig forstod jeg,
hvorfor så mange af vore anti-fattigdoms- projekter ikke virker.
Hvorfor investering i uddannelse ofte er ineffektivt.
Fattigdom er ikke mangel på viden.
En nylig analyse af 201 undersøgelser
af effekten af kurser i finanshåndtering,
viste at de nærmest ingen effekt havde.
Misforstå mig ikke -
det betyder ikke, at de fattige ikke lærer noget ...
de bliver ofte klogere.
Men det er ikke nok.
Eller - som professor Shafir fortalte mig -
"Det er ligesom at lære nogen at svømme
og så smide dem ud i et stormfyldt hav."
Jeg husker, at jeg sad der,
forvirret.
Og det slog mig,
at vi kunne have opdaget det for årtier siden.
Disse psykologer behøvede ingen komplicerede hjernescanninger.
At måle bøndernes IK var nok,
og IK-test blev opfundet for over 100 år siden
Jeg har tidligere læst om fattigdommens psykologi.
George Orwell, en af verdens største forfattere,
oplevede fattigdom på egen krop i 1920'erne.
"Kernen i fattigdom," skrev han dengang,
er, at den "udsletter fremtiden."
Han undrede sig:
"Hvordan folk tager det for givet, at de har ret til at prædike
og bestemme over dig,
så snart din indtægt kommer under et vist niveau."
Disse ord gælder stadig.
Det store spørgsmål er:
Hvad kan vi gøre?
Moderne økonomer ryster løsninger ud af ærmet.
Vi kunne hjælpe de fattige med deres regnskaber
eller minde dem om at betale deres regninger.
Den slags løsninger er enormt populære blandt moderne politikere,
især fordi ...
de koster så lidt.
Sådanne løsninger er typiske for vor tid.
Vi behandler symptomerne,
men ignorerer årsagen.
Så jeg spørger:
Hvorfor ændrer vi ikke de fattiges levevilkår?
Som i eksemplet med computeren:
Hvorfor lappe softwaren,
hvis vi nemt løser problemet ved at installere mere hukommelse?
Professor Shafir fik et tomt blik i øjnene
og svarede efter nogle sekunder:
"Åh, jeg forstår.
Giver vi flere penge til de fattige,
så udrydder vi fattigdom.
Det ville være godt.
Men den venstreorienterede politik,
I har i Amsterdam...
findes ikke i Amerika."
Men er det virkelig en gammeldags, venstreorienteret ide?
Jeg husker, jeg læste om en gammel plan ...
Den blev foreslået af historiens førende tænkere.
Filosoffen Thomas More var den første til at skrive om det i sin bog "Utopia"
for mere end 500 år siden.
Fortalerne er kommet fra hele spektret fra venstre til højre,
fra borgerrettighedsfortaleren Martin Luther KIng,
til økonomen Milton Friedman.
Det er en utrolig enkel ide:
Borgerløn, garanteret basisindtægt.
Hvad er det?
Det er nemt.
En månedlig udbetaling, der dækker dine basale behov:
Mad, husleje, uddannelse.
Uden betingelser,
ingen fortæller dig, hvad du skal yde for den,
og ingen fortæller dig, hvad du skal bruge den til.
Borgerløn er ikke en gave, men en rettighed.
Det er ingen skam at modtage den.
Så mens jeg lærte om fattigdommens sande natur,
tænkte jeg hele tiden:
Er det den ide, vi alle har ventet på?
Kan det virkelig være så enkelt?
De næste tre år
læste jeg alt om borgerløn.
Jeg undersøgte dusinvis
af eksperimenter fra hele verden.
Hurtigt faldt jeg over en fortælling om en by,
der havde indført det ... og udryddet fattigdom.
Men så ...
glemte næsten alle det.
Byen var Dauphin i Canada.
I 1974 fik alle indbyggere udbetalt en basal indtægt,
så ingen kom under fattigdomsgrænsen.
I begyndelsen af eksperimentet
ankom en hær af forskere til byen.
I fire år gik alt godt.
Men så blev der valgt en ny regering,
og den nye canadiske regering så ingen mening i det dyre eksperiment.
Der var ingen penge til at analysere resultaterne,
så forskerne pakkede deres papirer ned i 2.000 kasser.
Der gik 25 år
før Evelyn Forget, en canadisk professor,
fandt optegnelserne.
I tre år analyserede hun data
og ligegyldigt hvad hun prøvede
blev resultatet det samme.
Eksperimentet var en stor succes.
Evelyn Forget opdagede,
at indbyggerne i Dauphin ikke bare var blevet rigere,
men også klogere og sundere.
Børnenes evner i skolen var klart bedre.
Antal indlagte på hospitalet var op til 8,5% lavere
Vold i hjemmet var faldende
ligesom psykisk sygdom.
Og folk sagde ikke deres job op.
De eneste, der arbejdede lidt mindre, var nybagte mødre og studerende,
som gik længere tid i skole.
Lignende resultater er opnået
i utallige andre eksperimenter globalt
fra USA til Indien.
Så ...
hvad har jeg lært.
Når det drejer sig om fattigdom,
skal vi rige holde op med at være bedrevidende,
holde op med at sende sko og bamser til fattige,
vi aldrig har mødt.
Vi bør afskaffe alle bureaukraterne,
og give deres lønninger
til de fattige, som de skulle hjælpe.
(Bifald)
Det gode ved penge er,
at folk kan bruge dem til at købe ting, de behøver
i stedet for ting, som eksperterne tror, de behøver.
Tænk hvor mange dygtige forskere, entreprenører og forfattere
som George Orwell,
der sygner hen i fattigdom.
Tænk hvor meget energi og talent vi kunne frigøre,
hvis vi udryddede fattigdom for altid.
Jeg tror, at borgerløn vil få folk til at investere mere i dem selv.
Vi har ikke råd til at lade værd
for fattigdom er utrolig dyrt.
Se bare på omkostningerne ved børnefattigdom i USA.
Den beregnes til 500 milliarder dollars om året,
på grund af højere omkostninger til sundhedspleje,
flere der dropper ud og mere kriminalitet.
Det er et utroligt spild af menneskeligt potentiale.
Men lad os tale om "elefanten i rummet".
Hvordan får vi råd til garanteret borgerløn?
Det er faktisk billigere, end man skulle tro.
I Dauphin indførte de negativ indkomstskat.
Dvs. at indtægten stiger,
i det øjeblik du kommer under fattigdomsgrænsen.
Det scenarie -
ifølge økonomernes bedste skøn -
vil det koste 175 milliarder,
en fjerdedel af USA's millitærbudget, én procent af BNP,
at løfte alle fattige amerikanere op over fattigdomsgrænsen.
Man kan faktisk udrydde fattigdom.
Det burde være vores mål.
(Bifald)
Tiden for små tanker og almisser er forbi
Tiden er inde til radikalt nye ideer,
og borgerløn er mere end blot ny politik.
Den påvirker også hvad arbejde er.
Og på den måde
vil den ikke kun gavne de fattige
men også alle os andre.
I vore dage føler mange
at deres job ikke giver mening eller ingen betydning har.
Fornylig viste en afstemning blandt 230.000 lønarbejdere
i 142 lande,
at kun 13 % af de ansatte holdt af deres job.
En anden afstemning viste, at 37 % af britiske arbejdere
har et job, som de ikke mener behøver at findes.
For at citere Brad Pitt i "Fight Club":
"Alt for ofte har vi et arbejde, som vi hader, for at købe møg, vi ikke behøver."
(Latter)
Misforstå mig ikke...
Jeg taler ikke om lærere, skraldemænd
eller plejepersonale.
Hvis de holdt op med at arbejde,
ville vi have et problem.
Jeg taler om de højtlønnede professionelle med strålende CV'er,
som tjener deres løn ved at afholde
strategiske peer-to-peer-møder,
mens de udregner værdiforøgelsen af disruptivt samarbejde
i deres netværk.
(Latter)
(Bifald)
Eller noget i den retning.
Tænk hvor meget talent vi mister,
når vi fortæller vore børn, at de skal "tjene til livets opretholdelse".
En nørd, der arbejdede på Facebook, beklagede sig for få år siden:
"De bedste hjerner i min generation
udtænker metoder til at få folk til at klikke på annoncer."
Jeg er historiker.
Og hvis historien lærer os nogen,
er det, at ting kan være anderledes.
Vi kan sagtens ændre
strukturerne i samfundet og økonomien.
Ideer kan ændre verden - og gør det.
Især i de seneste par år
er det blevet indlysende,
at vi ikke kan fastholde status quo ...
Vi har brug for nye ideer.
Jeg ved, at mange af jer ikke ser lyst på
den voksende ulighed,
fremmedhadet
og klimaforandringerne.
Men det er ikke nok at vide hvad man er imod.
Vi må også gå ind for noget.
Martin Luther King sagde ikke: "Jeg har et mareridt."
(Latter)
Han havde en drøm.
(Bifald)
Så ...
her er min drøm:
Jeg tror på en fremtid,
hvor værdien af dit arbejde ikke afhænger
af beløbet på din lønseddel,
men af den glæde du spreder,
og de meningsfulde ting du gør.
Jeg tror på en fremtid,
hvor formålet med uddannelse ikke er at gøre dig klar til et unyttigt job,
men et godt liv.
Jeg tror på en fremtid,
hvor et liv uden fattigdom ikke er et privilegium,
men en ret alle har.
Så langt,
så godt ...
Vi har forskningen, vi har beviserne,
og vi har midlerne.
Mere end 500 år efter Thomas More skrev om borgerløn,
og 100 år efter George Orwell opdagede sandheden om fattigdom,
har vi brug for at ændre vort verdenssyn,
for fattigdom er ikke mangel på karakter.
Fattigdom er mangel på penge.
Tak.
(Bifald)