זה קרה בשנתי הראשונה כמרצה למדעי האטמוספירה
באוניברסיטה הטכנולוגית של טקסס.
זה עתה עברנו ללובוק שבטקסס,
שהוכתרה לאחרונה כעיר השניה הכי שמרנית בכל ארצות הברית.
עמית ביקש ממני ללמד כמרצה-אורחת את כיתת הגיאולוגיה שלו לתואר ראשון.
אמרתי, "אין בעיה",
אבל כשהגעתי לאולם ההרצאות, הוא היה חשוך וקודר.
כשתיארתי את מחזור הפחם
דרך העידנים הגיאולוגיים ועד ימינו,
רוב הסטודנטים היו סרוחים במושביהם, נמנמו או בהו בטלפונים שלהם.
סיימתי את ההרצאה בפנייה מלאת-תקווה לשאלות.
ויד אחת הונפה מיד באוויר.
הבטתי לשם מעודדת, הוא נעמד, ואמר בקול רם,
"את דמוקרטית, נכון?"
(צחוק)
"לא," אמרתי. "אני קנדית."
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
זאת היתה טבילת האש שלי
במה שהפך לעובדת-חיים עצובה כאן, בארה"ב,
ויותר ויותר גם בקנדה.
העובדה שהגורם המנבא מס' 1
אם אנו מסכימים על כך שהאקלים משתנה,
שהאדם אחראי לכך
ושההשפעות הולכות ומחמירות עד כדי סכנה,
לא קשור במה שידוע לנו על המדע או אפילו בכמה אנו חכמים,
אלא במקומנו בקשת הפוליטית.
האם המדחום מציג לנו תוצאה שונה
אם אנו ליברלים או שמרניים?
כמובן שלא.
אבל אם אותו המדחום אומר לנו שכוכב הלכת מתחמם,
שהאדם אחראי לכך
ושכדי לתקן את זה
עלינו להיגמל מדלקי מאובנים מהר ככל האפשר --
ובכן, יש אנשים שיעדיפו לכרות לעצמם יד
מאשר לספק לממשלה תירוץ נוסף
לשבש את חייהם הנוחים ולומר להם מה לעשות.
אבל אם נאמר, "כן, זאת בעיה אמיתית אך אני לא רוצה לתקנה,"
נהיה הרעים, ואיש לא רוצה להיות מהרעים.
אז אנו משתמשים בטיעונים כמו, "זהו מחזור טבעי."
"זאת השמש."
והאהוב עלי,
"המדענים האלה עושים את זה רק בשביל הכסף."
(צחוק)
אני שומעת את זה לפחות אחת לשבוע.
אבל הם הם רק מסכי-עשן מדעיים-לכאורה,
שנועדו להסתיר את הסיבה האמיתית להתנגדויות שלנו,
שבכלל לא קשורות למדע.
וקשורות לגמרי לאידאולוגיה ולזהות שלנו.
אז כשאנו מדליקים היום טלוויזיה,
מלומד אחד אומר,
"קר בחוץ. איפה ההתחממות הגלובלית?"
ופוליטיקאי אחר אומר,
"מול כל מדען שאומר שהדבר הזה אמיתי,
"אני יכול להביא מדען שאומר שלא."
אז מה הפלא שלפעמים נדמה לנו שכולם אומרים אותם מיתוסים.
אבל כשאנו מביטים בנתונים --
ותכנית הסברת שינויי האקלים של אוניברסיטת ייל
מנהלת משאל דעת-קהל ארצי מזה מספר שנים --
הנתונים מראים שבפועל, 70% מתושבי ארה"ב מסכימים
שהאקלים משתנה,
ו-70% גם מסכימים שזה יפגע בחי ובצומח
ובדורות הבאים.
אבל כשמתעמקים קצת יותר, העניינים נעשים רגישים.
רק כ-60% חושבים שזה ישפיע על אנשים בארה"ב.
רק 40% חושבים שזה ישפיע "עלי, אישית".
וכששואלים אנשים, "אתה בכלל מדבר על זה?"
שני שליש מהאנשים בכל ארה"ב עונים, "אף פעם."
וחמור מכך, כששואלים, "אתה שומע על זה בתקשורת?"
מעל שלושה רבעים מהאנשים אומרים שלא.
אז מדובר במעגל קסמים.
כוכב הלכת מתחמם.
גלי החום מתחזקים.
ירידת המשקעים נעשית תכופה יותר.
ההוריקנים מתעצמים.
המדענים מפרסמים עוד דו"ח מלא תחזיות אימה.
הפוליטיקאים נאבקים נגד זה עוד יותר חזק,
חוזרים על אותם מיתוסים בעלי צליל מדעי.
מה נוכל לעשות כדי לצאת ממעגל הקסמים הזה?
הדבר הראשון שנוכל לעשות הוא בדיוק מה שאיננו עושים:
לדבר על זה.
אבל אולי תאמרו, "אני לא מדען,
"איך אני אמור לדבר על אילוץ קרינתי,
"על פרמטיזציית עננים במודלים אקלימיים?"
איננו צריכים להמשיך ולדבר בלשון מדעית;
אנו מדברים בלשון מדעית כבר יותר מ-150 שנה.
הידעתם שחלפו 150 שנה או יותר מאז שנות ה-50 של המאה ה-19,
כשמדעני האקלים גילו לראשונה
שכרייה ושריפה של פחם, גז ונפט
יוצרים גזים לוכדי-חום
שמייצרים שמיכה נוספת סביב כדור הארץ?
הידע הזה הוא עד כדי כך ישן.
חלפו 50 שנה מאז שהמדענים הזהירו רשמית את נשיא ארה"ב
לגבי סכנות שינויי האקלים,
ואותו נשיא היה לינדון ב' ג'ונסון.
ולא רק זה, מדעי החברה לימדו אותנו
שאם אנשים מעצבים את זהותם סביב דחיה של עובדות מסוימות,
הם יראו בטיעון בזכות עובדות אלה התקפה אישית.
זה גורם להם להתחפר עוד יותר בעמדותיהם,
וזה יוצר תעלות הגנה, ולא גשרים.
אז אם לא כדאי שנמשיך לדבר בלשון מדעית,
ואם לא רצוי שנדבר עוד על מדע,
על מה כדאי שנדבר?
מה שהכי חשוב לעשות,
במקום להתחיל באופן שכלי, עם הנתונים והעובדות שיש בראש,
להתחיל מהלב,
להתחיל לתאר מדוע זה חשוב לנו,
להתחיל מערכים משותפים באמת.
האם אתה ואני הורים?
האם אנו חיים באותה הקהילה?
האם אנו נהנים מאותן פעילויות בטבע:
טיולים, רכיבת אופניים, דיג ואף ציד?
האם חשובים לנו הכלכלה או הבטחון הלאומי?
אצלי, אחת הדרכים העיקריות שגיליתי ליצור קשר עם אנשים
היא בעזרת הדת שלי.
כנוצריה, אני מאמינה שאלוהים ברא את כוכב הלכת המדהים הזה שלנו
והטיל עלינו את האחריות לכל יצור חי בו.
ואני גם מאמינה שעלינו להעניק תמיכה ואהבה
למי שפחות שפר עליהם מזלם,
אלה שכבר עתה סובלים מעוני, רעב, מחלות ועוד.
אם אינכם יודעים באילו ערכים מאמין מישהו,
פיתחו בשיחה, הכירו אותו, גלו מה חשוב לו.
ואז,
יישאר לנו רק לעשות את הקישור בין הערכים שלו
לבין הסיבות לכך שעליו להיות מודאג משינויי האקלים.
אני באמת מאמינה, אחרי אלפי שיחות שניהלתי
בעשור האחרון ועוד לפניו,
שכמעט כל אדם עלי אדמות
מאמין בערכים שנחוצים כדי שיהיה לו איכפת משינויי האקלים.
הוא פשוט טרם עשה את הקישור.
וזה מה שאנו יכולים לעשות כשאנו משוחחים איתו.
הסיבה היחידה לכך שאיכפת לי משינויי האקלים
קשורה במי שאני.
אני אם, אז איכפת לי מעתיד ילדי.
אני חיה במערב טקסס, ושם המים מצויים בצמצום,
ושינויי האקלים משפיעים על זמינות המים האלה.
אני נוצריה, ואיכפת לי משינויי האקלים
כי הם מה שמכונה בצבא, "מכפיל איומים."
שינויי האקלים לוקחים בעיות אלה,
כמו עוני, רעב, מחלות, העדר גישה למים זכים
ואפילו משברים פוליטיים שמובילים למשברי פליטים --
הם לוקחים את הבעיות האלה ומעצימים אותן,
מחמירים אותן.
אני לא שייכת לארגון "רוטרי",
אבל כשהרציתי לראשונה במועדון "רוטרי",
נכנסתי וראיתי שלט ענקי של "מבחן ארבע הדרכים".
האם זאת האמת?
בהחלט.
האם זה הוגן?
בהחלט לא. ולכן הכי איכפת לי משינויי האקלים,
כי הם לגמרי לא הוגנים.
מי שתרמו הכי מעט לבעייה
הם שנושאים בנטל התוצאות.
זה העלה את השאלה:
האם זה יתרום לכולם, האם זה יבנה רצון טוב?
אם נתקן את זה, בהחלט כן.
אז לקחתי את ההרצאה שלי ובניתי אותה מחדש
לפי "מבחן ארבע הדרכים",
ואז נשאתי אותה לפני קבוצת אנשי-עסקים שמרניים במערב-טקסס.
(צחוק)
ולעולם לא אשכח שבסוף,
בנקאי מקומי ניגש אלי במבט משועשע מאד
ואמר, "תדעי לך שלא הייתי בטוח בעניין הזה של התחממות גלובלית,
"אבל זה עבר את מבחן ארבע הדרכים."
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אבל הערכים האלה -- עליהם להיות אמיתיים.
לפני כמה שנים הרציתי במכללה נוצרית,
ואחרי ההרצאה, מדען עמית ניגש אלי ואמר,
"אני זקוק לעזרה.
"התאמצתי מאד לעניין בכך כנסיות מקומיות,
"אבל בכלל לא מתייחסים אלי.
"אני רוצה לספר להם למה שינויי האקלים חשובים."
אז אמרתי, "הכי טוב שתתחיל מההשתייכות הדתית שלך,
"כי רוב הערכים שלך משותפים עם שלהם.
"לאיזו כנסיה אתה הולך?"
"אה, אני לא הולך לשום כנסיה. אני אתאיסט," הוא אמר.
(צחוק)
אמרתי, "טוב, במקרה זה עניין הקהילה הדתית
"אולי איננו הרעיון הכי טוב.
"מה אתה אוהב לעשות, במה אתה מעורב?"
והצלחנו לזהות קבוצה קהילתית
שהוא נמנה עליה ושממנה אפשר היה להתחיל.
בשורה התחתונה, איננו צריכים להיות מחבקי-עצים ליברליים
כדי שיהיה איכפת לנו משינויי האקלים.
מספיק שנהיה בני-אדם שחיים בעולם הזה.
כי לא משנה איפה אנו חיים,
שינויי האקלים משפיעים עלינו כבר היום.
אם אנו חיים קרוב לחוף,
במקומות רבים אנו עדים ל"הצפות בימים יפים".
אם אנו חיים בצפון-מערב אמריקה,
אנו רואים ששטחים גדולים הרבה יותר נשרפים.
באזורי חוף רבים שבהם אנו חיים,
ממפרץ מקסיקו ועד דרום האוקיינוס השקט,
אנו עדים להוריקנים, טייפונים וציקלונים עזים יותר,
בגלל התחממות האוקיינוס.
אם אנו חיים בטקסס או בסוריה,
אנו רואים ששינויי האקלים מעצימים את הבצורות שלנו,
את תדירותן ואת חומרתן.
בכל מקום שבו אנו חיים, אנו כבר עתה מושפעים משינויי אקלים.
אז אולי תאמרו, "טוב, נדבר על ההשפעות.
"נפחיד אנשים, כי זה עניין רציני."
והוא רציני, האמינו לי. אני מדענית. אני יודעת זאת.
(צחוק)
אבל לא הפחד יניע אותנו לפעולה
כדי לחולל שינוי בר-קיימא לאורך ימים
שנחוץ לנו כדי לתקן את זה.
הפחד נועד לעזור לנו לברוח מהדוב.
או לברוח מהר יותר מהאיש שלצידנו.
(צחוק)
כדי לתקן את הדבר הזה נחוצה לנו תקווה רציונלית.
נכון, עלינו בהחלט להכיר במה שמונח על הכף.
אין ספק.
אבל נחוץ לנו חזון של עתיד טוב יותר --
חזון של אנרגיה בשפע,
כלכלה יציבה,
משאבים שזמינים לכל,
שבו חיינו לא יהיו גרועים מכפי שהם היום
אלא טובים יותר.
יש פתרונות.
ולכן, הדבר השני בחשיבותו שעליו עלינו לדבר
הוא פתרונות -- פתרונות מעשיים, אפשריים, נגישים, מושכי-לב.
כמו?
טוב, אין כדור-קסם אחד, כמו שאומרים
אבל יש המון כדוריות קטנטנות.
(צחוק)
יש פתרונות פשוטים שחוסכים לנו כסף
ובמקביל, מקטינים את טביעת הרגל הפחמנית שלנו.
נכון, נורות חסכוניות.
אני אוהבת את המכונית החשמלית שלי.
הייתי שמחה לרעפים סולריים.
אך תארו לעצמכם שבכל בית יהיה מפסק ליד דלת הכניסה,
וכשיוצאים מהבית, מכבים הכל פרט למקרר.
אולי גם הממיר.
(צחוק)
בחירות של סגנון חיים:
לאכול מקומי, לצמצם את שרשרת אספקת המזון
ולהפחית את בזבוז המזון, שבקנה-מידה גלובלי
הוא אחד הדברים הכי חשובים שנוכל לעשות לתיקון הבעייה.
אני מדענית אקלים,
אז האירוניה שבנסיעות בעולם כדי להרצות על שינויי האקלים
לא נעלמה מעיני.
(צחוק)
החלק הכי גדול של טביעת הרגל הפחמנית שלי הוא נסיעותי.
ולכן אני אוספת בקפידה את ההזמנות להרצות.
בד"כ אני נוסעת רק כשיש כמות קריטית
של הזמנות במקום אחד --
משהו בין שלוש לארבע
ולפעמים עד 10 או 15 הזמנות להרצות במקום מסוים --
וכך אני יכולה למזער ככל האפשר את טביעת הרגל הפחמנית שלי.
והעברתי קרוב לשלושה רבעים מההרצאות שלי
לסרטונים.
אנשים אומרים לי, "טוב, מעולם לא עשינו את זה."
ואני אומרת, "בואו ננסה. לדעתי, זה עשוי להצליח."
אבל מעל לכל
עלינו לדבר על מה שכבר קורה בעולם היום
ומה שיכול לקרות בעתיד.
אני חיה בטקסס,
וטקסס פולטת הכי הרבה פחמן מכל מדינה בארה"ב.
אולי תאמרו, "נו, אז על מה אפשר לדבר בטקסס?"
התשובה היא: הרבה.
האם ידעתם שבטקסס יש מעל 25,000 מקומות עבודה
בתעשיית אנרגיית הרוח?
אנו מפיקים כמעט 20% מהחשמל שלנו
ממקורות נקיים ומתחדשים, בעיקר מהרוח,
אם כי גם הסולרי גדל במהירות.
בסיס הצבא הכי גדול בארה"ב, פורט הוד,
נמצא כמובן בטקסס.
הוא מופעל היום באנרגיית רוח ושמש,
כי זה חוסך למשלם המסים מעל 150 מיליון דולר.
כן.
(מחיאות כפיים)
מה עם מי שאין להם אותם משאבים שיש לנו?
בתת הסהרה של אפריקה יש מאות מיליוני בני-אדם
שאין להם גישה לשום מקור אנרגיה פרט לנפט,
והוא יקר מאד.
בעולם כולו,
האנרגיה החדשה שגדלה במהירות הרבה ביותר היא הסולרית.
ויש להם שם שפע שמש.
אז משקיעים חברתיים, מלכ"רים ואפילו תאגידים
נכנסים לשם בשיטות חדשניות של מימון זעיר,
כמו כוח סולרי בשיטת שלם-לפי-השימוש,
כדי שאנשים יוכלו לקנות במצטבר את האנרגיה הדרושה להם,
לפעמים אפילו בטלפון הנייד.
אחת החברות, "אזורי", חילקה עשרות אלפי יחידות
ב-11 ארצות, מרואנדה ועד אוגנדה.
לפי הערכתם הם סיפקו מעל 30 מיליון שעות חשמל
ומעל 10 מיליון שעות טעינה לטלפונים ניידים.
מה עם כלכלות הענק הצומחות של סין והודו?
השפעות האקלים נראות אולי קצת רחוקות,
אבל ההשפעות על איכות האוויר כבר מורגשות.
וברור להן שאוויר נקי חיוני להבטחת עתידן.
אז סין משקיעה מאות מיליארדי דולרים באנרגיה נקיה.
היא מציפה מכרות פחם,
ומניחה מעל לוחות סולריים צפים.
יש להם אפילו חווה סולרית בצורת פנדה.
(מחיאות כפיים)
(צחוק)
נכון, הם עדיין שורפים פחם,
אבל הם סגרו את כל תחנות הכוח הפחמיות סביב בייג'ינג.
ובהודו עובדים על החלפת
רבע מיליארד נורות ליבון בנורות לד,
מה שיחסוך להם 7 מיליארד דולר בעלויות אנרגיה.
הם משקיעים במשרות ירוקות,
ועובדים על הוצאת הפחמן מכל צי הרכב שלהם.
הודו עשויה להיות המדינה הראשונה שתהיה מתועשת
מבלי להסתמך בעיקר על דלקי מאובנים.
העולם משתנה.
אך הוא פשוט לא משתנה מספיק מהר.
אנו מרבים מדי לדמיין את הבעייה הזאת
כסלע ענק שרובץ למרגלות גבעה
כשמעט מדי ידיים מנסות לגלגל אותו למעלה.
אך במציאות, הסלע הזה כבר ניצב על ראש הגבעה.
ומאות מיליוני או מיליארדי ידיים מונחות עליו
ודוחפות אותו למטה.
הוא פשוט לא זז מספיק מהר.
איך נחיש את תזוזת הסלע הענק כדי לתקן במועד את שינויי האקלים?
ניחשתם נכון.
הדרך הראשונה במעלה היא לדבר על זה.
בשורה התחתונה:
שינויי האקלים משפיעים עליכם ועלי כאן ועכשיו,
במקומות מגורינו.
אבל אם נפעל יחד, נוכל לתקן זאת.
נכון, זאת בעיה מרתיעה.
איש לא יודע זאת טוב מאיתנו, מדעני האקלים.
אבל אסור לנו להיכנע לייאוש.
עלינו לצאת ולחפש באופן פעיל את התקווה הדרושה לנו,
שתשפיע עלינו לעשות מעשה.
והתקווה הזאת מתחילה משיחה. עוד היום.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)